Майк Резник
Господарите

Превод от английски: Веселин Лаптев, 1996

chitanka.info

На Карол, както винаги…

И на моите родители —

Уилям и Гертруд Резник

ПИОНЕРИТЕ — За тях няма далечен или опасен свят, стига заплащането да е добро.

ДИПЛОМАТИТЕ — Майстори в изкуството да превръщат враговете в приятели, правейки ги врагове на някой друг.

ОЛИМПИЙЦИТЕ — Символ на превъзходството на Човека, заклели се да побеждават всякакви извънземни при всички обстоятелства.

БИОХИМИЦИТЕ — Задачата им е проста: да превърнат Човека в Свръхчовек.

ЗАГОВОРНИЦИТЕ — Жаждата им за власт поставя под заплаха самата империя на Човека…

Пролог
Началото

Хилядолетията се нижат едно след друго, с тях се усъвършенства и Човекът. Развива крайници, порастват му пръсти. Изправя се на два крака и за пръв път забелязва звездите. И вече знае, че един ден те ще бъдат негови.

Минават нови хилядолетия. Човекът става по-висок и по-силен, с широки рамене. Той броди из своя свят, взема това, от което се нуждае, разпространява семето си надлъж и шир. Още не е мъдрец, но вече е умен; още не е неуязвим, но вече е силен. Земята е покорена, но това не го задоволява.

Достига Луната, за късо време завладява Марс и по-близките планети от Слънчевата система. После идва ред на Астероидния пояс; в навечерието на XXI век вече има достатъчно опит и възможности, за да засели както Луната, така и по-далечните планети в системата.

А след това настъпва застой. Пътуването до Луната трае някакви си десет часа; възможно е и пътешествие до Плутон, макар че то продължава четири години. Не само е възможно, но и приемливо: за което свидетелстват трите големи колонии на тази планета, които непрекъснато се разрастват.

Ала със звездите нещата не стоят така. Най-близката от тях се намира на почти пет светлинни години от Земята — едно неприемливо разстояние дори за новите революционни технически постижения на споменатия век. Подобно пътешествие би отнело не само живота на пет-шест здрави и силни поколения, но изисква кораб с огромни размери и достатъчно място за растения, които произвеждат кислород. Начинанието е невъзможно както във финансово, така и в техническо отношение.

Човекът търси друго решение. Вече повече от сто години идеята за хиперпространството занимава най-будните умове на Слънчевата система, но резултати няма. Извършват се разнообразни експерименти, търсят се какви ли не оригинални подходи. В крайна сметка всички са убедени, че хиперпространството е само един мит.

После, в началото на XXVII век, един млад учен от Тритон се заема с идеята за създаване на двигател, който ще движи космическите кораби със скорост над светлинната. Научната общност го обявява за еретик, припомняйки отдавна установената теория, според която подобно ускорение е невъзможно. Но Слънчевото правителство, отчаяно от проблемите на пренаселеността, решава да финансира проекта. Експерименталният кораб е готов за около две години. След което е изведен в орбита на около 75 милиона мили от Плутон и там включват двигателите му.

Корабът изчезва безследно. Никой не вижда повече нито него, нито пилота. Същевременно обаче липсва и гигантска експлозия, която според учените би трябвало да се осъществи при тоталното превръщане на масата в енергия. Това окуражава правителството и то строи нови кораби. Вече никой не иска да се вслушва в предсказанията на мъдреците. Теорията на Аристотел за земята, въздуха, огъня и водата попречи на Човека да открие същността на атомите и молекулите цели хиляда години. С други петстотин го забави теорията на Айнщайн, забранила му да се вглежда в звездите…

Но това вече не може да се случи!

В началото проблемите са огромни. Четиридесет и три кораба се стопяват в Космоса без следа, преди най-сетне да се завърне един от тях. За съжаление той се забива право в Слънцето.

Изминава век и половина, преди да се разработи надеждна спирачна система; още шестдесет години са необходими за подобряване на маневреността и намаляване на скоростта от светлинни години до обикновени мили.

В навечерието на XXX век Човекът най-сетне е готов за своята среща със звездите.

Първото му пътешествие е до Проксима. За съжаление тя се оказва звезда без планети. Същото се повтаря и при Алфа Кентавър, Поларис и Арктур.

Човекът открива планетни системи около Барнар и Капела, но те са огромни, студени и пусти, напълно лишени от живот.

Първият контакт с извънземна форма на живот е осъществен на петата планета от системата на Сириус. Нейните обитатели са малки рошави топки без никакви сензорни органи. Човекът не може да поиска разрешение за колонизация, тъй като сирианците нямат нито очи нито уши, а по всяка вероятност нямат и мозък… Затова той просто им взема планетата. Едва след ядрената война, избухнала век по-късно между два враждуващи човешки града и изтребила до крак сирианците, става ясно, че малките пухкави топчици са били емпати, които загиват от неволното състрадание, което изпитват към жертвите на ядрената война. Но това вече няма значение, защото доминираща форма на живот върху планетата Сириус V е Човекът. Също както на още стотина планети, пръснати из галактиката. Той налага волята си според условията: понякога внимателно, понякога с помощта на дипломацията, но най-често с железен юмрук…

След още седемстотин години откривателски полети, колонизация и селективен империализъм Човекът разполага с истинска галактическа империя. Той обитава едва хиляда и четиристотин планети, но държи в железен юмрук над два милиона свята, населени с алтернативни форми на живот. Никоя от тях не се съмнява кой е господарят на Вселената. Това е Човекът индустриалец, Човекът активист, Човекът воин. Всякакви помисли за неподчинение са изкоренени завинаги.

Човекът се е подготвял старателно за завоеванието на звездите. Той разполага с необходимите технологии, здрав разум и воля. Завземането на галактиката е неизбежно, то е заложено в самата му същност.

Но управлението на новата империя е нещо съвсем различно…

Първо хилядолетие
Републиката

1. Пионерите

„… Пионерските корпуси изнасят на гърба си най-важната част от битката за завладяването на галактиката. В началото те наброяват едва двеста души, но в края на първото Републиканско хилядолетие вече са над петдесет хиляди. Това са хора, които нямат равни на себе си в човешката история: те са безумно смели, изключително интелигентни и обладават смайващи способности за приспособяване…“

Откъс от „Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“ от И. С. Бердан (исторически труд, публикуван през 13 205 г. едновременно на Земята и на Делурос VIII)

„… Ако някое начинание на Човека е предвещавало това, което предстои да се случи в историята, то несъмнено е било създаването на Пионерския корпус. Тези рицари на експанзията и разрухата бродят из галактиката, асимилират за Републиката всичко по своя път, унищожават онова, което не може да бъде асимилирано. Те пишат кървавия предговор на галактическата история на Човека, вършат го с решителност и ум. Асимилацията на безброй негостоприемни светове предизвиква възхищение, но крайният резултат често е такъв, че не липсва и тръпка на ужас. Типичен пример в това отношение е присъединяването на Зета Канкри IV към владенията на Републиката…“

Откъс от „Произход и история на разумните видове“, том VII, от Кил Никсогит (издадена на Еридани XVI през 19 300 г.)

Дори изглеждаше горещ.

Малък, кървавочервен свят, увиснал в пространството около двойна звезда, обикалящ в ленива орбита около нея на разстояние 350 милиона мили. Повърхността му беше разядена от кратери и бездънни пропасти, насечена от хиляди дълбоки пукнатини. По време на така наречения зимен сезон температурата беше такава, че в рамките на по-малко от три секунди оловото започваше да ври. Но зимата току-що си беше отишла и щеше да се появи отново след период, равняващ се на около 30 земни години.

Облаци в буквалния смисъл на думата липсваха просто защото тук никога не е имало вода. Мястото им заемаха огромни пластове газ, всеки с различна дебелина. През тях от време на време можеха да се видят острите зъбери на повърхността, но това се случваше рядко. Червеникав трепкащ екран беше всичко, което би могло да характеризира планетата.

Повърхността беше червена като слоевете газ, набръчкана и неравна като зле избръснато мъжко лице. Върху нея нямаше прах, но огромните сенки я караха да изглежда прашна. Прашна и гореща.

Понякога често, понякога не по нея пробягваха огнени светкавици.

Казано накратко, тази планета с дълбоки пукнатини и ярко сияние изглеждаше толкова загадъчна, колкото обикновен беше корабът, увиснал в орбита над нея.

А той наистина беше съвсем обикновен. Очукан, с разкривени от чести ремонти люкове и емблемата на Републиката на носа, обитаван от двама уморени, но опитни астронавти. Този кораб съвсем не беше новак в Космоса. На борда му се бяха сменили поне дузина екипажи, уредите му бяха засичали и изследвали десет пъти повече светове. Ако звукът можеше да се пренася през вакуума, увисналият в орбита над червената планета кораб несъмнено би се пръснал на хиляди частици, за да се стопи и изчезне. Десетилетия наред всеки старт представляваше предизвикателство към смъртта, всяко приземяване — покана за среща с нея. Външната обвивка на кораба беше покрита със саждите и отлаганията на поне стотина нови свята, вероятно продължаваше да е цяла именно благодарение на тях. Тя беше издържала на страхотни вибрации и усуквания — един от начините да покаже на хората вътре, че все още продължава да функционира.

А те седяха пред екрана за външно наблюдение: занемарени, небръснати, некъпани и нещастни. Единият беше висок и слаб, с хлътнали бузи и дълбоко разположени, блуждаещи сини очи. Другият беше със среден ръст, средно тегло и коса с неопределен цвят. Името му беше Алън Нелсън.

— Това проклето нещо никога ли не е имало име? — попита Милт Боумън и погледна екрана с нескрито отвращение.

— Доколкото зная — не — изръмжа Нелсън. — Обозначена е единствено като Зета Канкри IV.

— Последната кръстихме на теб, значи тази ще се казва Боумън 29 — промърмори Боумън и направи съответната бележка върху звездната си карта. — Дали пък не е 30?

Нелсън направи справка с бележника си и поклати глава:

— Боумън 29… — Очите му пробягаха по екрана, устата му се изкриви: — Каква планета, Господи!…

— Три милиарда планети изпълват шибаната галактика — изръмжа Боумън. — А те си избраха точно тази! Честно казано, понякога им се чудя на акъла на тези копелета! Настина им се чудя!

— Сигурно и те се чудят на нашия — мрачно отвърна Нелсън. — Не видях опашка от доброволци да летят за Зета Канкри IV…

— Боумън 29 — поправи го Боумън.

— Добре де, майната му на името! Мисля, че едва ли ще се намерят повече от стотина-двеста души, готови да колонизират проклета планета като тази…

Това предположение беше грешка. Готови да колонизират Зета Канкри IV бяха само двама: Боумън и Нелсън. Макар че беше могъща и необятна, Републиката изпитваше остър недостиг от хора. Човекът се беше научил да пътува твърде бързо и твърде надалеч. В началото, при полетите до планетите около Сол, експедициите имаха предимно научна цел. По-късно, след като тези планети станаха обитаеми, временните експедиции се превърнаха в колонии. Дори след откритието на ускорението Тахион покорените от Човека планети представляваха умален модел на Земята.

Не след дълго обаче нещата излязоха от контрол. Защото планетите и техните цивилизации бяха нещо съвсем различно от аванпостове и колонии. Те представляваха постоянен дом за цели народи. Природата им трябваше да бъде покорена, урбанизирана и механизирана. И още преди Човекът да е готов за подобно начинание, техният брой набъбна до хиляда и четиристотин. На пръв поглед тази цифра не е особено голяма, но само нищожна част от споменатите планети имаха някаква далечна прилика със Земята. За да управлява огромната си империя, Човекът бе принуден да използва по най-добрия начин всеки индивид от населението на родната Земя, наброяващо единадесет милиарда.

Над една трета от планетите (с някаква форма на живот) се управляваха с военна сила. За тази цел беше необходима огромна армия, готова за бързи действия. Други четиристотин планети се използваха за научни изследвания и суровинна база — за издръжката им се грижеха двадесет други планети с развито земеделие, които им доставяха храна и вода. Триста и петдесет планети от общия брой бяха току-що колонизирани, а за заселниците това означаваше огромен труд: изкореняване на джунгли, пресушаване на блата, завладяване на пустини, планини и океани и изграждане на човешки селища.

Хиляда и четиристотин планети обаче са незначителна прашинка в необятната галактика. А Човекът искаше всичко, за да може да се развива и размножава. С методична последователност той продължаваше да открива нови светове, да ги подчинява на волята си…

Това беше главната задача на Пионерския корпус. За разлика от някогашните пионери — бедни и онеправдани люде, които са търсели свободата на новооткритите земи, в корпуса постъпваха изключителни специалисти, които знаеха как да открият и покорят новите планети, как да ги направят годни за живот. Подготвени много добре, мъжете и жените от Пионерския корпус бяха цивилни служители, прикрепени към Републиканската флота. Отношенията им с Републиката се градяха на принципа на някогашните фирми, действащи по държавна поръчка. Официално не бяха подчинени на Републиката, действаха като свободни предприемачи. Участието в корпуса им осигуряваше изгодни договори с главния възложител — Републиканската управа.

В много случаи задачата им се изчерпваше с откриването на външни форми на живот и адаптацията им към нуждите на Човека. Понякога бяха принудени да изтребват до крак враждебно настроените извънземни, нерядко прибягваха до тази крайна мярка и по отношение на дружелюбно настроени популации. В корпуса имаше инженери, които с помощта на републиканската технология бяха в състояние да превърнат потоците в пълноводни реки, езерата в океани. Под тяхно ръководство се обезлистяваха планети, два пъти по-големи от Юпитер. Разполагаха с екологични технологии, чрез които превръщаха в оазис и най-враждебните към човека светове.

Пионерският корпус наброяваше 28 000 души, но Републиката — този пробуждащ се титан, мечтаеше не за стотици, а за милиони нови светове. По тази причина хората на корпуса не достигаха, отделните мисии се осъществяваха от минимално свити екипажи, все по-тясно специализирани в съответствие с изискванията на Републиката.

Основен проблем продължаваше да бъде енергията. Всички завладени от Републиката светове използваха сто процента атомна енергия, връщане назад нямаше. Това рязко усили търсенето на радий, плутоний, уран и техните изотопи. Залежи се откриваха постоянно, но търсенето продължаваше да е по-голямо от предлагането. Широко се използваше и слънчевата енергия, Републиката беше построила десетки милиони централи. Но Човекът все още не бе открил икономичен начин за съхраняване на слънчевата енергия. По тази причина, а и поради факта, че почти половината от търговската дейност на Републиката беше свързана с междузвездни полети, търсенето на алтернативни енергийни източници си оставаше сред основните приоритети на научноизследователската й дейност.

После бе открита планетата Зета Канкри IV. Сравнително малка, но с огромна маса. Високата скорост на въртене, комбинирана с оригинални химически елементи в недрата й, създаваше магнитни полета с фантастична мощност.

Изстреляните в тези полета йони достигаха скорост, няколко пъти по-голяма от тази, която Човекът можеше да получи в своите изкуствени циклотрони. Взаимодействието между електромагнитните полета на планетата плюс новият тип йони, формиращи се от изпарението на повърхностните химически елементи, създаваха почти идеални условия за протичането на ядрена реакция.

Или, казано с други думи, определени райони от Зета Канкри IV представляваха атомни бомби с огромна мощност, които можеха да се взривят без предупреждение.

Ярките визуални картини, които Боумън и Нелсън наблюдаваха върху екрана на монитора, бяха крайният резултат от верижните реакции, протичащи на повърхността на планетата. Атомите с по-нисък брой частици се превръщаха в нестабилни молекули, резултатът беше такъв, сякаш се бяха отворили вратите на ада. Това, което на Земята се постигаше само в скъпоструващи лабораторни условия, на Зета Канкри IV беше част от природата. Непрекъснатите атомни експлозии на повърхността (следствие от постоянно действащата верижна реакция) разкъсваха кората на планетата и по този начин разкриваха нови и нови материали, готови да се повлияят от електромагнитното поле. Без съмнение подобно обяснение е колкото вярно, толкова и просто, но практическите последици от него бяха ужасни.

Склонна да губи хора и средства с хладнокръвно постоянство, Републиката проявяваше коренно различно отношение към огромната загуба на енергия, която се осъществяваше ежедневно на планетата Зета Канкри IV. Това беше причината за офертата й към Боумън и Нелсън. Според условията на договора те трябваше да осигурят безопасно пребиваване за 235 „миньори“ (на практика отлични учени и специалисти), които щяха да търсят начин да овладеят тази огромна енергия. Контраофертата на Боумън и Нелсън беше невероятно скъпа, но те прекрасно знаеха, че никой от управата на Републиката няма да я отхвърли. Така и стана. Условията им бяха приети веднага, договорът беше сключен.

Оказа се обаче, че термоядрените взривове не са единствената пропусната подробност в офертата на Републиката. В нея нямаше нито дума и за изключително силната гравитация на малката планета. До нейната повърхност можеха да стигнат само най-мощните работни кораби на Републиката, при това само през зимния период… През лятото дори те, построени от специални материали с високо защитно покритие, биха се разтопили още на двадесет мили от повърхността…

Климатичните особености също не бяха цвете за мирисане, не по-малко опасни от верижните реакции и гравитацията. Планетата се движеше по елипсовидна орбита, която изминаваше за 33 земни години. През зимата се намираше на разстояние от 350 милиона мили от гигантското двойно слънце, но през лятото то намаляваше до 150 милиона мили. Срещу такова разстояние Републиката все още беше безсилна. Нямаше материали и други защитни средства, способни да издържат на огромните температури. Следователно дори при успешно проникване до повърхността, експлоатация на суровините и енергийните източници на планетата можеше да има само временно, в течение на няколкото години зима. През останалото време Зета Канкри трябваше да бъде напусната от всички живи същества.

Като капак на всичко се оказа, че атмосферата е абсолютно негодна за дишане, без нито един елемент употребяван от човека.

— Като махнем тези „малки подробности“, работата ни спи! — ухили се подигравателно Боумън, приключил с педантичното изброяване.

— Чак сега ми стана ясно защо правителството изобщо не възрази на двата милиона долара, които поискахме — кимна Нелсън. — Имам чувството, че ще си прекараме чудесно, като на платена ваканция!

— Някакви конкретни идеи? — попита Боумън и напълни чашата си с кафе.

— На ум ми идват единствено няколко благословии по отношение на типовете, които имаха грижа за снабдяването ни — въздъхна Нелсън. — Добре поне, че все още е пролет и ще разполагаме с известно време за размисъл…

— Мислиш, че долу може да има някаква форма на живот?

— В този ад? — изви вежди Нелсън и тръсна глава. — Съмнявам се, но за съжаление не можем да бъдем сигурни, преди да кацнем… — Помълча малко, после добави: — А когато се уверим, че подобно нещо няма, вероятно и ние самите ще сме преминали в отвъдното!

— Много успокоително — промърмори Боумън. — Високо ценя доверието на Републиката, но в момента ми се иска да бяхме подписали друг договор… Не можем да се приземим на проклетата планета, не можем да разчитаме на помощта на приятелски настроени аборигени… Да не говорим, че няма начин дори да систематизираме гадните експлозии!

— Те действително са най-неприятната пречка — призна Нелсън. — Ако ги нямаше, досега да сме свършили!

— Ако ги нямаше, нямаше да има и договор — промърмори Боумън. — Компютърът ги обработва вече три часа, но не може да открие никаква закономерност. Появяват се напълно хаотично: на определена точка може да станат две експлозии в рамките на един час, а след това да има спокойствие в продължение на половин век. Няма начин да ги систематизираме, нито пък да ги вкараме в някаква графика. Това означава, че доближаването ни до повърхността е прекалено опасно.

— Бихме могли да останем в орбита за няколко седмици, а после да се върнем и да откажем договора — подхвърли Нелсън.

— И да се сбогуваме с два милиона долара, така ли?

— Обстоятелствата са срещу нас, Милт — въздъхна Нелсън.

— Първо, гравитацията е прекалено силна за кацане. Второ, атмосферата е напълно негодна за дишане, освен това е радиоактивна. Трето, дори ако пионерският кораб успее да кацне, той ще се разтопи още преди да излети. Четвърто, няма начин да създадем постоянна база, дори и да преодолеем изброените дотук препятствия. Това е така, защото след десет години температурата ще нарасне двойно. Пето, ако нито едно от споменатите препятствия не ни спре, ще трябва да се примирим с мисълта, че всеки момент ще отлетим за ада, пометени от поредната термоядрена експлозия. Шесто…

— Добре де — прекъсна го с усмивка Бомън. — Никой не ни е обещавал лесна ваканция…

Три дни по-късно тази усмивка беше отдавна забравена. Апаратурата на кораба регистрира още 129 експлозии, а компютърът установи, че всяка една от тях е спонтанна и напълно хаотична.

Надвесен над разпечатката, Боумън навъсено промърмори:

— На всичкото отгоре проклетата планета се смалява с всяка измината минута! Бавно и незабележимо, но с твърда последователност. Което означава, че след 4–5 хиляди години неминуемо ще се пръсне на хиляди парчета…

— Какво ще правим? — попита Нелсън.

— Идеите ми започват да се изчерпват — промърмори колегата му. — Цяла нощ не съм мръднал от компютъра. Според нашия механичен приятел, имаме само една възможност: да изградим суперздрав научноизследователски кораб, който да издържа на високата температура, радиацията и онези неща, които викат „бум“, когато им хрумне…

Седмица по-късно нещата не изглеждаха по-добре. Двамата пионери изстреляха около дузина проучвателни сонди към повърхността на планетата. Първата попадна в експлозия и беше унищожена веднага, останалите я последваха за броени минути, ликвидирани от топлината и радиацията. Механичната капсула, изпратена да вземе проби от горните слоеве на атмосферата, беше засмукана от гравитацията толкова бързо, че не успя да изпрати данните до компютъра. По време на операцията бяха снижили орбитата си до такава степен, че едва избягнаха смъртта. После изстреляха два ядрени заряда към стратосферата на планетата. Взривиха ги на определена височина, без видимо отражение върху естествените експлозии. Междувременно изиграха 3407 игри на блекджек, които също не допринесоха с нищо за решаване на проблемите.

— Едно ще ти кажа — мрачно изръмжа Боумън. — Човек може да превърти тотално, докато се опитва да проникне на тази планета! Как, по дяволите, се завладява свят, който те посреща с термоядрени бонбончета, когато си пожелае? Дай пак да се върнем на чертожната дъска…

Свързана с паметта на компютъра, тъй наречената чертожна дъска предлагаше всевъзможни ситуации. Но в случая и тя беше безсилна — аналог на явленията под тях просто нямаше.

— Да се включим в главния компютър на Делурос VIII — предложи Нелсън. — Той може да знае нещо, което нашето бебче пренебрегва…

— Как не — саркастично се усмихна Боумън. — Това означава да платим такса от един милион долара! По дяволите, предпочитам да се откажа от договора, вместо да ползвам подобна привилегия! Веднъж, още съвсем зелен, допуснах тази грешка, после изплащах услугата цели пет договора!

— Какво предлагаш тогава?

— Нямам конкретно предложение. Ще продължаваме опитите с надеждата, че рано или късно ще научим нещо за шибаната планета!

Боумън излезе прав. Два дни по-късно наистина научиха нещо ново. Бяха изстреляли последната дузина сонди без надежда за успех, но една от тях оцеля достатъчно дълго, за да изпрати важно съобщение: на повърхността на планетата или непосредствено под нея имаше форма на живот!

— Не може да бъде! — възкликна Боумън. — Какво е това, което би могло да съществува при подобни условия?

— Няма начин да разберем, преди да изпратим нови проби — отвърна Нелсън.

— Или да открием начин за контакт — добави Боумън.

— Без контакт с живите същества долу никога няма да проникнем на шибаната планета. Помниш ли как псувах главния компютър преди няколко дни?

Нелсън кимна с глава.

— Е, вече можеш да го забравиш. Мисля, че този път няма да минем без него…

Нелсън не възрази и няколко часа по-късно корабният компютър осъществи връзката. Подаде всички възможни данни за планетата и зачака отговор. Гигантската машина, намираща се на милиони мили разстояние, започна да отработва възможните хипотези относно обитателите на огнения ад под тях. Заключението й съвсем не беше утешително.

— Според Големия мозък дребните копеленца под нас кльопат енергия — приведе се над разпечатката Боумън. — Което можеше да се очаква, тъй като не виждам какво друго биха могли да кльопат… Но по всяка вероятност това означава и друго: те никак няма да са възхитени от появата ни и особено от намерението да им отмъкнем кльопачката… — Помълча малко, после въздъхна и добави: — И тъй, и тъй вече се свързахме, половината от хонорара отлетя… Дай да видим какво ще каже главният компютър за онова, което очаква евентуалната експедиция долу…

Той каза не с цялата категоричност, на която е способна една умна машина.

Разполагаха с още малко време и Боумън реши да провери дали главният компютър има алтернатива на решението да се откажат от договора.

Имаше.

— Проклет да бъда! — изръмжа Боумън, надвесен над разпечатката.

— Какво пише там? — попита Нелсън.

— Пише, че след като Мохамед не може да иде при планината, планината трябва да иде при Мохамед!

— Преведи ми този библейски цитат, ако обичаш…

— Това означава, че след като не сме в състояние да изпратим хора на повърхността на Боумън 29, трябва да трансформираме енергията в силово поле и да я транспортираме през галактиката.

— Знаеш ли нещо за силовите полета?

— Не — поклати глава Боумън. — А ти?

— Нищо.

— Бас държа, че Големият мозък знае! — промърмори с отвращение Боумън. — И вече виждам как ни напуска и вторият милион… Проклетите компютри никога не разкриват това, което знаят!

— Докато не сме се изключили, не е зле да го питаш за пътя на предполагаемото силово поле в Космоса — посъветва го Нелсън. — Не искаме да се сблъскаме с разни кораби, нито пък с планети и комети, нали? Освен това Големият мозък трябва да ни каже как да укротим и използваме енергията, след като я пренесем до посоченото място…

— За този отговор трябва да плати Републиката! — изръмжа Боумън.

— Но преди това ние двамата с теб трябва да решим един малък проблем от морален характер, Милт — обади се Нелсън.

— Имаш предвид кльопачите на енергия?

— Да — кимна Нелсън. — Те ще бъдат лишени от прехрана.

— Това няма да стане веднага — отбеляза Боумън.

— Не зная да има някаква разлика между бавната и бързата гладна смърт…

— Няма — съгласи се Боумън. — Но ние трябва да мислим и за другата страна на монетата…

— Парите?

— И за тях също… Но аз имах предвид бъдещето на непознатата раса долу… Със скоростта, с която планетата се самоизяжда, тя едва ли ще оцелее повече от пет хиляди години. Каквото и да представляват тези същества, те не могат да мигрират другаде… По дяволите, който може да живее тук, няма начин да живее другаде!

— Може би на някоя звезда?

— Изключено. Звезда с размерите на Бета Канкри ще ги изпепели още преди да се доближат до нея, а дори и да не го стори, условията ще бъдат коренно различни. Освен това те не могат да осъществят космически полет. Единственото гориво, с което разполагат, е собствената им храна. А защо да пътуват, след като имат храна?

— Защото ти не си единственият в галактиката, който знае, че тази планета умира.

— Може би е така — кимна Боумън. — Но в такъв случай трябва да допуснем, че те обладават разум. Нещо, в което лично аз дълбоко се съмнявам…

— Защо?

— Защото това е една очевидно млада планета, която, образно казано, ще загине, преди да е възмъжала. Имала е достатъчно време да развие някаква особена форма на живот, но не и неговата висша форма — разумния живот… Освен това наличието на разум предполага, че съществата долу ще направят опит да избягнат зависимостта си от консумирането на енергия, тъй като това съкращава бъдещето им… И обратно: след като консумират енергия, за какво им е разум? За наличието му липсват подходящи условия.

— Не е точно така — възрази Нелсън. — От пробите стана ясно, че те живеят под повърхността. Което означава, че разполагат с достатъчно разум, за да бъдат крачка пред поредната хаотична експлозия.

— Пробите сочат, че живеят на повърхността или под нея — поправи го Боумън. — Нямаме причини да избираме едната възможност за сметка на другата…

— Действително е така. Но и двамата виждаме какъв ад е на повърхността, Милт. Никое живо същество не би оцеляло там, логично е да допуснем по-приемливата възможност…

— Ако те са развили у себе си нещо, което наподобява разум, то едва ли е повече от инстинкт да избягват определени зони в определено време…

— Може би — кимна Нелсън. — Но това е напълно достатъчно, поне за мен…

— Вероятно си прав — въздъхна Боумън. — Но ние трябва да си гледаме нашата работа. Подписахме договор, вече изгубихме един милион, на път сме да изпуснем и втория… Като си приспаднем разходите, със сигурност ще установим, че сме на червено. Сега е моментът да се откажем от договора, а на компютъра ще платим по-късно, след като изпълним някой друг ангажимент…

— Май сме в омагьосан кръг — мрачно поклати глава Нелсън.

— Така е — въздъхна Боумън. — Затова ще е най-добре да стигнем до решение веднага…

Тихите и миролюбиви обитатели на Зета Канкри IV нямаха никакво понятие за дискусията, която се провеждаше на няколкостотин мили над главите им. Те продължаваха своята дейност, разбираема единствено за самите тях. Планираха бъдещето си с надежда и упование в своя Бог, изпитваха дълбока благодарност към Него за изобилието, с което ги беше дарил…

Взели своето решение, Пионерите отново се скачиха с главния компютър. А Републиката, отдалечена на светлинни години, доволно драсна още една чертичка върху дъската на своите завоевания…

2. Картографите

„… Безспорно най-голямото научно постижение на своето време, Отделът по картография (по-специално Комплексът на Калибан) зае особено важно място в човешката история, доскоро несънувано от никого. За пръв път от началото на голямата експанзия на Човека към звездите военните бяха поставени под пълно подчинение на републиканската наука, експанзионистичното движение придоби нова, по-висока форма на насоки и организация.

Различните секции на Отдела по картография са поставени под вдъхновеното ръководство на Робърт Тайлсън Ландън — един невероятно проницателен учен, който през 301 г. от Новото летоброене (Н. Л.) обединява усилията на всички картографски направления и превръща тази наука в нещо далеч по-голямо и важно от това, което дори нейните създатели на Калибан са смеели да мечтаят. По време на 56–годишното управление на Ландън са постигнати феноменални успехи…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… Създаден през 197 г. от Н. Л., Отделът по картография е почти съвършен пример за превръщането на чистата наука в средство за практическо овладяване на нови територии. Основна движеща сила на този процес е д-р Робърт Т. Ландън. Обединявайки стремежа си към популярност с огромен имперски апетит, Ландън умира като герой в очите на народа, независимо от факта, че е бил отговорен (пряко и косвено) за…“

„Произход и история на разумните видове“, том VII

Огромна е слабо казано, помисли си Нелсън. Конструкцията се виждаше отдалеч още преди корабът да навлезе в горните слоеве на атмосферата. Той никога не беше ходил на Земята, но не можеше да си представи по-огромна сграда от Голямото К. На дължина тя достигаше сто километра, ширината й беше почти осемдесет. Корпусът от солидна стомана блестеше под аленожълтеникавите лъчи на Слънцето — един сребрист айсберг, девет десети, от които бяха дълбоко погребани в земята. Това обаче не пречеше на видимата му част да се издига на почти две хиляди метра над повърхността.

Да, „огромна“ наистина е слабо казано. Но хората все още не бяха измислили дума, която би описала точно величествените размери на това свое творение. Естествено истинското му име не беше Голямото К., но Отделът по картография така и не успя да измисли нещо подходящо. И постепенно всички възприеха определението, което му бяха дали Пионерите…

Нелсън беше слушал много за тази конструкция, но едва сега я виждаше със собствените си очи. Тя неизменно беше в центъра на вниманието на средствата за информация — така както подобава на обект с цена над десет трилиона долара, който дава подслон на над половин милион експерти заедно със семействата им. Части от него можеха да се разгледат от всеки, и то с цената на минимални проучвания за сигурност. Но хората, които проявяваха подобно желание, бяха сравнително малко. Първо, защото планетата Калибан се намираше встрани от главните галактически маршрути, и то сред сравнително рядко заселена от човешки същества система. И второ, защото само за преминаването от едно ниво на конструкцията в друго бяха необходими минимум два дни. Да не говорим за разглеждането на съответните дейности, което би отнело значително по-голям период от време — в повечето случаи по-дълъг от обикновен човешки живот…

Това съвсем не означаваше, че всички нива на Голямото К. са отворени за посетители. Нелсън притежаваше пълен пропуск, тъй като бе поканен тук от самия Ландън. Въпреки това обаче му бяха необходими почти три часа, за да получи достъп до надземния кабинет на директора, плюс още един — за да бъде приет от него…

Никога не бе го виждал очи в очи, но лицето му беше толкова популярно сред жителите на Империята, колкото и в комплекса, който управляваше с желязна ръка. Оказа се, че Ландън е мъж на средна възраст (по преценка на Нелсън наближаваше петдесетте) с необичайно разрошена кестенява брада. Ако някой от предците му е притежавал чувство за хумор и приятелски поглед, той несъмнено е живял далеч преди раждането на Ландън. Същевременно съвсем не изглеждаше изпит и уморен, както би трябвало да изглежда човек с неговите отговорности. Твърдо стиснатите челюсти и добре премерените движения на ръцете му свидетелстваха за изключително самочувствие.

— Нелсън? — протегна ръка ръководителят на огромния комплекс. — Аз съм Ландън.

— Радвам се да се запозная с вас, сър — усмихна се Нелсън. — Как да се обръщам към вас, моля? Доктор, господин или?…

— Ландън е напълно достатъчно — отвърна домакинът и се дръпна встрани: — Моля, заповядайте в кабинета ми.

Нелсън го последва в просторното, спартански обзаведено помещение. Не беше си представял обстановката, но това, което видя, действително го озадачи: обикновено дървено бюро, три стола, два апарата за вътрешна връзка, малка лавица за книги, две доста обикновени картини на стените (по всяка вероятност копия), поднос, върху който имаше бутилка с вода и четири чаши. Подът беше гол, дъските — от дърво, което Нелсън не познаваше.

Ландън измъкна лист хартия и прокара пръст по написаното, от време на време очите му пробягваха по лицето на Нелсън.

— Бартоломю Нелсън… — проточи той. — Седемнадесет години служба в Пионерския корпус, научни степени по геология, химия и социология. Получил за изпълнение двадесет и четири договора, изпълнил шестнадесет от тях. Седем от неизпълнените са по уважителни причини, осмият ще се решава в съда… — Повдигна глава: — Нелоша атестация, особено ако се вземат предвид планетите, на които сте работили… Имате ли нещо общо с онзи Нелсън, който помогна за усвояването на Боумън 29?

— Той ми е дядо, сър.

— Отличен специалист. Не го познавах лично, но съм слушал за него много хубави неща. След смъртта на Боумън се е справил отлично с мисиите на Делфини VII и Делфини VIII… Както и да е. Не съм ви поканил тук да говорим за предците ви…

— И аз мисля така, сър.

— Е, хубаво — кимна Ландън. — Имам една работа за вас, стига да я приемете.

— Моля за извинение, сър — вдигна глава Нелсън. — Но не е ли малко необичайно да получавам оферти за работа от директора на Картографския отдел? Искам да кажа, че обикновено работя с Флотата или с някои хора от Отдела по геология…

— Прав сте, необичайно е — съгласи се Ландън. — Никога досега не е правено.

— Мога ли да попитам защо го правите тогава?

— Можете. Но не бива да се изненадвате от отговора.

— Няма.

— Е, добре, ще ви отговоря откровено: Флотата няма никаква представа за работата, която възнамерявам да ви предложа. А ако има, с положителност няма да я одобри…

— Това не намирисва ли на предателство, сър? — попита Нелсън, по-скоро изненадан, отколкото шокиран.

— Зависи от гледната точка — отвърна Ландън. — Ако това ви успокоява, бих казал, че получавате поръчка от най-могъщата самостоятелна организация в галактиката…

— Но вие сте просто чертожници, чието задължение е да правят карти на новозавладените територии! — не се сдържа Нелсън.

Ландън го дари с хладен поглед, после, без да обръща внимание на забележката, подхвърли:

— При цялата ми скромност трябва да добавя, че ще работите за най-могъщия човек в историята — за мен…

— Не зная какво да кажа, сър — въздъхна Нелсън. — Имам чувството, че съм обект на някаква целенасочена шега…

— Това си е ваша работа — отсече Ландън. — Но ако изпълните задачата съгласно моите изисквания, ще получите половин милиард долара, или сто милиона кредита, ако имате предпочитания към тази новоизмислена валута… — Ръката му потъна в чекмеджето, извади чек и го плъзна по повърхността на бюрото. Нелсън го вдигна, прочете цифрата и тихо подсвирна. — Още ли мислите, че се шегувам?

— Да речем, че резервираността ми отслабва — отвърна Нелсън. — Не е лошо да си богат предател, особено когато си много богат…

— Тук не става въпрос за предателство. След изпълнението на задачата вие ще бъдете по-голям герой от мен. Проблемът е там, че ако се придържам към общоприетата практика, нещата ще бъдат затлачени от земната бюрокрация и вероятно ще трябва да чакам години… Ако проклетите глупаци на Земята имаха капка ум, те отдавна щяха да насочат всички средства и оръжия към Делурос VIII — една планета, която е двадесет пъти по-голяма от Земята, с напълно приемлив климат и дяволски близо до центъра на всички събития! Това рано или късно ще стане, но те са свикнали да се потриват и да не бързат с решенията… Аз, естествено, ще покоря галактиката за тях и те прекрасно го знаят… Вероятно по тази причина ми създават и трудности…

Нелсън примигна няколко пъти. Не, не е сън… Директорът съвсем не приличаше на луд, но думите му бяха странни, много странни… Картографите не предлагат на Пионерите половин милиард долара за едно очевидно предателство, а още по-малко пък се оплакват, че правителството им пречи да завладеят звездите…

— Изглежда имате съмнения — жлъчно подхвърли Ландън.

— По-скоро съм смаян — отвърна Нелсън. — Ако казвате истината, нещата наистина са важни. А ако не я казвате, значи правителството е назначило начело на един от най-важните си департаменти някакъв самовлюбен маниак! Но и в двата случая съм изненадан…

Чертите на Ландън се изкривиха в нещо като усмивка:

— Ей това ви харесвам на вас, Пионерите… Кой друг би дръзнал да заяви в лицето на директора на Картографията, че му хлопа дъската? Ето какво ще ви кажа… Елате да направим една малка обиколка. Тя положително ще ви помогне да вземете решение. Не забравяйте едно: аз може да съм луд, може и да не съм, но чекът е издаден от името на правителството, а такива чекове никога не се анулират!

— Затова все още съм тук — призна откровено Нелсън.

— Това е добре. Аз не вярвам на хора, които не се грижат за личните си интереси. Елате…

Директорът се изправи и тръгна към вратата, следван от Нелсън. Навън чакаха няколко души от охраната, които мълчаливо заобиколиха шефа си. Ландън седна в малък, задвижван от електромотори карт и направи знак на Нелсън да заеме другото свободно място. Четирима телохранители скочиха на стъпенките и превозното средство бързо потегли. Нелсън направи опит да следи маршрута, но скоро се отказа. Беше сигурен само в едно — изкачваха се нагоре, плавно и сигурно.

Най-сетне електромобилът спря. Телохранителите слязоха заедно с директора и Нелсън, но не ги последваха.

— Надявам се, че не изпитвате страх от височина — промърмори Ландън и махна по посока на малка странична врата.

— Не, сър.

— Добре. Тази врата ще ни отведе на една тераса. Тя е доста широка, но посетителите често имат чувството, че им се вие свят… Понякога от височината, по-често от самата карта…

Нелсън кимна и последва домакина си.

После изведнъж спря.

Очите му се изблещиха от учудване.

Замалко не падна от терасата.

Под него се простираше галактиката. Не карта с разноцветни обозначения, а самата галактика!

Да, пред очите му се разкриваше безкрайността — неизмерима, наситена с деликатна красота. Милиони звезди, естествени и изкуствени планети следваха своите орбити, сред тях избухваха ярките пламъци на комети и метеоритни потоци. Тайнствената материя беше забулена от разноцветни облаци газ.

— Какво ще кажете? — попита Ландън и в гласа му долови гордостта на щастлив баща.

— Никога не съм си представял… — промърмори Нелсън, неспособен да откъсне поглед от омайващата гледка. — Никога не съм предполагал…

— Добра работа, а? — усмихна се Ландън. — Размерите й са наистина внушителни — дължина 92,480 километра, широчина 60,960 километра, дълбочина 9,920 километра. Съдържа абсолютно всички звезди на галактиката плюс планетите и спътниците. Да не говорим за останалите по-дребни тела… Като пример ще посоча, че между Сириус XI и XII летят над два милиона астероида и всеки е намерил място върху тази карта. Разбира се, за да бъдат видими, ние трябва да направим специално увеличение на сектора…

— Страхотно! — промълви Нелсън.

— И най-вече точно — добави Ландън. — Галактиката се върти около оста си, макар че това не се забелязва с просто око. При това с истинската си скорост… Същото важи и за планетите с техните спътници. В картата са нанесени и всички слънчеви бури, независимо дали са йонни, или не… Притежаваме дори макети на републиканските кораби, които се движат в галактиката, както и на известно количество извънземни космически апарати.

Нелсън почти не слушаше, завладян напълно от величието на тази невероятна карта… карта? Едва ли, тук тази дума губеше своя смисъл… Напрегнал зрение, той осъзна, че е пресъздадена дори окраската на различните звезди. Имаше червени звезди, жълти звезди, бели джуджета, сини гиганти, бинари и тринари, дори отдавна мъртви черни звезди… Планетите се виждаха трудно, но той беше готов да заложи и последния си долар, че тяхната топография също е абсолютно точно копие на действителната…

— Това, разбира се, е само началото — достигна до него гласът на Ландън. После директорът натисна някакъв вграден в парапета бутон и се наведе към микрофона: — Контролен център, тук Ландън… Моля, покажете Земята с максимално увеличение.

В далечния край на изкуствената галактика блесна ослепителна светлина. Беше най-малко на 7–8 километра от мястото, на което стоеше Нелсън, но достатъчно ярка, за да привлече вниманието му.

— Земята — доволно поясни Ландън, после добави: — А сега погледнете право нагоре, ако обичате…

Нелсън се подчини. Над главата му бавно се въртеше Земята, срамежливо обвита в синкавите облаци на своята атмосфера.

— Днес времето е лошо — промърмори с извинителен тон Ландън. — В противен случай щяхте да видите много по-добре Австралия и Антарктика… Мога да заповядам разсейване на облаците, но съм сигурен, че знаете какво ще видите… — Ръката му се плъзна към някакъв процеп в контролния панел и извади снопче тънки картони: — Това тук са всички текущи данни: суша, водна повърхност, гравитация, средна температура на всички основни материци, доминираща форма на живот, население, политическа система в момента, основна религия във всеки регион, икономика, военен потенциал, звездни съюзи, технология, езици, основни раси, воден живот, възраст на планетата, очаквано дълголетие, редки химически елементи, атмосферни особености и всичко друго, за което можете да се сетите…

— А вие разполагате с подобни данни и за всички останали планети в галактиката, така ли? — попита Нелсън.

— Малко или повече — да — кимна директорът. — Това зависи от информацията за съответната звездна система. Ако не обичате картоните, можете да я имате под формата на магнитен запис, микрофилм или глас…

— Фантастично! — промълви Нелсън.

— По-скоро полезно и веднага ще разберете защо — подхвърли директорът, върна картоните в процепа и отново натисна бутона пред себе си: — Говори отново Ландън… Моля, замъглете картата.

Галактиката избледня. Планетите и по-отдалечените звезди изчезнаха, останаха да проблясват само най-ярките. Сякаш наблюдавам смъртта на света, помисли си Нелсън.

— Добре — промърмори в микрофона Ландън. — Сега ми дайте Земята с максимално увеличение… — На осем километра от терасата се появи ярка светлина, по-силна дори от Слънцето. — Така… Сега дайте пулсираща светлина на всяка планета под наш контрол. Започнете със Сириус V в жълт цвят, интервал пет пулсации и в секунда…

В продължение на десетина минути пред очите на Нелсън бляскаха ярки огньове, жълтите точки пламваха от Земята по посока на Делурос VIII и методично запълваха галактиката. Пред погледа му се разкриваха завоеванията на Човека в продължение на две славни хилядолетия, в душата му потръпна гордост.

— Много добре — продължи Ландън. — Сега искам локацията на всеки републикански кораб с оръжие на борда.

Нека пулсират в зелено, на интервал от половин секунда…

Псевдогалактиката изведнъж позеленя. Започнаха да мигат двадесетина милиона точици, ритъмът беше хипнотичен. Повечето от тях бяха концентрирани около жълтите светлини, но една част (вероятно около милион) се бяха устремили към далечните граници на галактиката.

— Сега искам да видя в синьо всяка планета, която предлага условия за живот, но все още не е колонизирана — продължи да издава заповеди Ландън. Замълча за миг, после добави: — Да мигат всички, които се обитават от интелигентни извънземни форми на живот, интервал четвърт секунда.

Галактиката сякаш посиня, в периферията й безмълвно замигаха около четиридесет хиляди точици. Нелсън гледаше като омагьосан. Изпита усещането, че мигат само една четвърт от сините светове, докато останалите светеха с постоянна светлина.

— Една последна молба — приведе се над микрофона Ландън. — В яркочервено покажете планетите, обитавани от разумни същества, които са в състояние да окажат евентуална въоръжена съпротива…

Върху огромното галактическо платно замигаха около три хиляди алени слънца.

Затаил дъх, Нелсън наблюдаваше величествената панорама. Едва сега получи обща представа за експанзията на човешкия дух, видя пътищата и каналите на тази експанзия, евентуалните леки победи и съответните трудности.

— Вероятно вече започвате да разбирате значението на Отдела по картография, нали? — попита Ландън.

— Да — кимна Нелсън.

— Ние сме основната движеща сила на експанзията. Благодарение на съоръженията, които имаме тук, на Калибан, само ние сме в състояние да определим коя от планетите би била от полза за Републиката, коя може да създаде проблеми от природен или военен характер, как и по какъв начин биха реагирали съответните извънземни форми на живот. Нашите исторически анализи са на ново, по-високо ниво. Благодарение на тях ние сме в състояние да предвиждаме почти всичко, което би се случило в бъдещето. По начина, който ви демонстрирах току-що, можем да водим симулативни битки върху всяка точка на тази карта, да предскажем изхода от тях, да предвидим всяка евентуална конфронтация. По тази причина не ние сме допълнение към Флотата, а Флотата е част от Картографията…

— Но защо, след като сте в състояние да предвидите изхода на всяко въоръжено стълкновение, не прибегнете до обща и пълна агресия? — попита Нелсън.

— Добър въпрос, който, уви, има два не по-малко добри отговора — въздъхна Ландън. — Първият от тях се базира на обикновената логика: малко повече от десет хиляди планети са обитавани от разумни, различни от човека същества и това автоматично накланя везните в тяхна полза. Вторият обаче е свързан с доста сериозни проблеми. Аз не твърдя, че ние сме в състояние да предвидим точния изход от евентуалната военна конфронтация. Можем да предвидим единствено логическия изход от нея. Разликата е съществена, да не кажа огромна. Човешката логика не е единствено наше притежание, макар че разпространението й в галактиката е сравнително ограничено. Дяволски трудно е да се предвиди как ще постъпи един тотално различен от нас разум, чиито способности ние на практика не познаваме. Не забравяйте, че до този момент сме осъществили физически контакт с около хиляда различни форми на разум, но сме били в състояние да общуваме с едва десет процента от тях. Толкова са различни… Тази невероятна карта е продукт на човешкия разум и човешката логика, върху нея се проектират онези резултати, които се подчиняват на тях… Ние просто не разполагаме с друга приложима философска концепция…

— Разбирам — кимна Нелсън. — Но за миг останах с впечатлението, че тази карта е практически неограничена. Никога през живота си не съм виждал нещо по-впечатляващо от нея… И признавам, има логика в твърдението ви, че сте най-могъщият човек в историята. Предполагам, че вие сте този, който дава разрешение за завладяването на всяка отделна планета…

— Точно така.

— Поразително — продължи Нелсън. — Едва сега разбирам, че няколкото опита за покушение срещу Генералния секретар през последните една-две години са били на погрешен адрес… Защото не той държи в ръцете си върховната власт…

— Срещу мен такова нещо не може да се случи — изръмжа Ландън. — Нашите средства за защита не бият на очи, но мога да ви уверя, че това тук е едно от най-безопасните места в галактиката. Не забравяйте, че всеки кораб, който се приближи на по-малко от петдесет светлинни години от Калибан, автоматично се появява върху картата заедно с всички необходими данни за оборудването и целта на пътуването му. Не твърдя, че сме абсолютно непробиваеми, но тук никой не може да се промъкне незабелязано, още по-малко пък с намерение за покушение…

— Но как на практика получавате цялата тази информация? — полюбопитства Нелсън.

— Създаването на картата е само малка част от дейността на Картографския комплекс — отвърна Ландън. — Тук работят над четиристотин хиляди души, чието единствено задължение е да събират и анализират информацията, пристигаща от всички краища на галактиката. Подземният компютърен терминал е разположен на площ, пред която сградата на тази карта изглежда джудже… Някой ми беше казал, че само кабелите там имат обща дължина осемстотин милиона мили… Чудя се кой изобщо си е направил труда да ги измерва. При нас от значение са единствено крайните резултати и ние правим всичко възможно да ги имаме…

Информацията се подава в Контролния център на картата, който също е под земята и има обем около три кубически километра. Там тя се съхранява в специални терминали, които автоматично я превръщат в картографски символи.

Преди малко, когато се свързах с Контролния център, дежурният просто е натиснал няколко бутона. Вие виждате солидни триизмерни образи, но на практика това са холограми, създадени от няколкостотин хиляди насочени лазера. Те са относително статични, каквато е и самата галактика. Проектирането на нашата експанзия обаче изисква малко повече усилия и дяволски висок процент интуитивна интерпретация. Защото, както вече споменах, не можем да очакваме, че един петстотингодишен обитател на системата Делфини — същество от силикон, което диша амоняк, издишва кислород и притежава метаболизъм, за който нямаме никакви научни данни, да реагира по начините, по които бихме реагирали ние с вас… — Директорът поклати глава и заключи: — Именно това е интересното…

— Бих могъл да прекарам живота си тук — промълви Нелсън.

— И още как — кимна директорът. — Но аз нямам намерение да ви правя свой сътрудник, а съм ви повикал за изпълнението на специална задача.

— Тогава защо ми показвате всичко това?

— За да възприемете по-лесно задачата — отвърна Ландън. — Най-малкото ще знаете, че когато получавате задача от Отдела по картография, тя ще бъде дяволски обоснована.

— Добре, да я чуем — въздъхна Нелсън. — Колко божества трябва да обезглавя?

Ландън натисна един бутон на контролния пулт и вдигна микрофона:

— Говори Ландън. Завъртете проклетото нещо така, че пред мен да се появи системата Гама Лепорис.

Псевдогалактиката се завъртя с такава скорост, че пред очите на Нелсън затича река от ярки звезди. Милиони звезди с най-различен цвят и големина… После движението рязко се прекрати.

— Много добре — промърмори Ландън. — Сега оцветете планетите в яркосиньо и ги накарайте да пулсират.

Пред очите им, точно на нивото на парапета, блесна ярък бинар, около него започнаха да пулсират шестнадесет сини точици.

— Сега ми дайте всички акватични светове, намиращи се в рамките на десет парсека, плюс планетата на Лем.

В определен ред светнаха нови сини точици. Под линията, отбелязваща разстояние десет парсека, Нелсън преброи дванадесет планети, друга мигаше встрани от тях, може би на още пет парсека по-нататък…

— Добре — промърмори директорът. — Сега оцветете родната планета на Лем в зелено и покажете всички светове под нейно владение.

Самотната планета блесна в невероятно ярък зелен цвят, останалите планети от системата станаха червени, към тях се прибавиха и нови три…

— Последно, покажете петте най-близки планети под наш контрол — рече в микрофона Ландън.

Петте бели светлини, появили се на холограмата, бяха на разстояние над дванадесет парсека.

— Това е нашият проблем, Пионер — въздъхна доволно Ландън.

— Вашият проблем — поправи го Нелсън. — Който ще стане мой само след като разбера какво имате предвид.

— Много просто — отвърна директорът. — Четвъртата, петата и шестата планета от системата Гама Лепорис са изцяло акватични. Което ще рече, че са покрити с вода от край до край. Няма континенти, няма дори острови. Също като останалите дванадесет свята, които мигат в червено.

— Е, и?

— Деветата и десетата планета са изключително богати на суровини, от които се нуждае Републиката: желязо, олово, злато, дори мъничко уран…

— Какво общо има едното с другото?

— Не много, с изключение на Лем — отвърна Ландън. — Доколкото знаем, тази раса прилича на нас поне в едно отношение…

— В какво?

— В стремежа си към създаване на империя. На тези петнадесет планети, които виждате, те създават свои бази под формата на изкуствени острови.

— Какво ни засяга това? — вдигна вежди Нелсън. — Нали ние търсим полезни изкопаеми от планети с твърда повърхност?

— Добър въпрос — кимна директорът. — Но как бихте се почувствал, ако извънземни сили започнат да се настаняват на Делурос V?

— Няма да ми хареса — отвърна Нелсън.

— Защо?

— Защото галактиката е достатъчно голяма и те биха могли да идат другаде. Системата Делурос си е наша…

— Но те може би имат мирни намерения — подхвърли Ландън.

— Тогава би трябвало да поискат разрешение от нас…

— Точно така — кимна със задоволство директорът. — Но в случая се налага ние да искаме разрешение от обитателите на системата Гама Лепорис…

— Какво общо има това с Лем?

— Ще ви обясня. Ихтиоидното население на Гама Лепорис IV е древно, на повече от четири милиарда години. Интелектуалното им ниво е на висота, за която човекът не може дори да мечтае. Но природата им е изиграла мръсен номер: те са напълно акватични. Това означава, че не могат да развиват висши технологии, тъй като деветдесет и девет процента от тях са пряко зависими от огъня. А във водата огън не гори…

— И Лем са ги покорили, така ли? — попита Нелсън.

— Покорили не е точната дума — поклати глава Ландън. — Представителите на расата Лем просто създават плаващи острови, пускат няколко дълбочинни бомби, срещу които ихтиодите са безсилни, след това диктуват условията си. Подводната раса е принудена да разработва полезните изкопаеми от дъното на океана и да ги вади на повърхността, за да ги предаде на Лем…

— Тази тактика е подобна на нашата — кимна с известна доза одобрение Нелсън.

— Не съм свършил — поклати глава Ландън. — Опитите да установим контакт с ихтиодите ни отнеха почти година, резултатите са повече от скромни. Те не желаят да имат нищо общо с нас, а също и с Лем. Но за разлика от тях представителите на Лем са на по-високо комуникативно ниво и връзката ни с тях би могла да се осъществи най-много за два дни…

— А защо не го правим? — погледна го любопитно Нелсън.

— Защото не е необходимо — отвърна директорът. — Имаме достатъчно ясна представа за тяхната природа, научен потенциал и отношение към чужденците…

— Например?

— Техните водни бази не са защитени с куполи. Това означава, че организмите им са устроени различно от нашите и най-вероятно дишат въглероден двуокис, а издишват кислород. Явно и науката им се базира на различни принципи от нашите, иначе биха проявили интерес не към водните планети, а към планети от типа на Гама Лепорис IX и X… И накрая, имаме доказателства, че те са една доста агресивна раса, която няма нищо против някой и друг въоръжен конфликт…

— Защо тогава не изпратим Флотата срещу тях? — попита Нелсън.

— По две причини. Първо, науката им е различна от нашата и ние не знаем с какви оръжия разполагат. А в момента Флотата е пръсната из цялата галактика и ние нямаме възможност за по-мащабни военни действия.

— А втората?

— Тя е много проста — въздъхна Ландън. — На всеки наш боец в тази галактика се падат по един милион противници. Ние несъмнено ще я покорим, до последната планета. Но това трябва да става бавно и незабележимо, защото ако започнем широкомащабни военни действия сега, несъмнено нашите противници — както действителни, така и потенциални, ще се обединят… Подобно нещо не можем да си позволим, поне засега. И Флотата съвсем естествено казва „не“…

— Вие обаче не сте съгласен — подхвърли Нелсън.

— Абсолютно вярно — кимна Ландън. — Защото ние се нуждаем от тези светове, и то веднага! — Вдигна микрофона и отново го приближи до устните си: — Покажете политическата карта на галактиката, в бяло да мигат петдесетте най-близки планети, които се намират под земен контрол! — Изчака малко, после се извърна към Нелсън: — Виждате ли? Това е новата експанзионистична линия, която ще прибави към колекцията ни около дузина нови планетни системи плюс други три дузини под прякото ни влияние…

— А моята задача? — попита Нелсън.

— Да прогоните Лем от водните планети, без да закачате тяхната родна земя… Можете ли да го сторите?

— Предполагам — отвърна Нелсън и замислено се почеса по главата. — Ако дишат кислород, няма да е трудно да отровим атмосферата им… Една-две мощни бомби за всяка планета вероятно ще бъдат достатъчни…

— Без бомби — поклати глава Ландън. — Ако исках война, щях да изпратя Флотата…

— Която ще ви откаже — изтъкна Нелсън.

— Това е без значение. Не искам Лем да разберат какво става, нито пък кой е инициаторът на атаката срещу тях…

— Окей — въздъхна Нелсън. — Но тактиката пак ще си е същата: отравяне на въздуха. Ще ми отнеме малко повече време, но може да стане…

— Тайно?

Нелсън кимна с глава.

— Ще използвам нещо неустойчиво, което след година-две ще се разсее… То би могло да се използва и срещу планети със суша. Така Лем няма да имат възможност да се оттеглят върху тях… Между другото, колко извънземни ще трябва да ликвидирам?

— Това не ви интересува — стисна устни Ландън.

— Вероятно сте прав — кимна с въздишка Нелсън.

— Други въпроси? — попита директорът и тръгна към малкото превозно средство, останало в подножието на терасата.

— Само един — отвърна Нелсън. — Задачата ми е свързана с покоряването на две планети — Гама Лепорис IX и X… Но на вашата карта се появиха седемнадесет небесни тела…

— Единадесет от тях са акватични и напълно лишени от разумен живот — отговори Ландън. — А след прогонването на Лем ихтиодите положително ще бъдат доволни от възможността да сключат пакт със своите освободители…

— А ако не го сторят?

По лицето на директора пробяга мрачна усмивка.

— Предполагам, че в такъв случай Човекът може да използва подводни мини, които са не по-малко мощни от тези на Лем, нали? — подхвърли той.

Нелсън енергично кимна с глава.

3. Миньорите

„… В периода 370–390 г. от Н. Л. Федерацията на миньорите прави първата си решителна стъпка към финансовата и политическата власт. Тя е под ръководството на Джерим Колман — млад и проницателен студент по право, който взема присърце каузата на миньорите. Той е религиозен младеж с високи морални добродетели, благодарение на когото потиснатите и унизени миньори от пет планети извън Слънчевата система се вдигат на героична борба за…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… Колман, чието влияние достига апогей в началото на пети век от Н. Л., демонстрира най-отблъскващите качества на Човека от периода на Великата галактическа експанзия. Твърд и безкомпромисен, той носи лична отговорност за смъртта на над пет хиляди от себеподобните си, както и за…“

„Произход и история на разумните видове“, том VIII

Жълтеникав звяр с космати крачета посрещна Колман с враждебно подсвиркване.

Това не беше изненада за него, тъй като миньорите често се съюзяваха с местни форми на живот. Понякога от необходимост, но по-често от скука и самота. Благоразумно остана на мястото си и изчака появата на първия от тях. Всяко живо същество, което би могло да нарече родина негостоприемната планета Гама Лепорис IX с нейните ураганни ветрове, ужасяващ студ, пясъчни бури и потискаща гравитация, наистина би трябвало да притежава твърд характер.

Пронизителното свирене заглъхна, миг по-късно вратата се отвори.

— Какво има, Фердинанд? — попита един одърпан мъж, после очите му се спряха на Колман: — Ти ли си от Федерацията?

Колман кимна.

— Добре, влизай — направи му път миньорът. — И не обръщай внимание на Ферди. Той си е малко дръпнат…

Почти всички места в залата бяха заети. Колман бързо изчисли, че вътре имаше около 350 души. Нелоша посещаемост, при положение че цялото население на планетата възлизаше на 422 души. Без колебание се насочи към катедрата, извади снопче листове от куфарчето си и с благодарност отбеляза наличието на чаша димящо кафе върху плота. Поколеба се за миг, после реши да свали палтото си по-късно, след като малко се постопли.

Отпи глътка кафе, провери микрофона и вдигна глава към аудиторията.

— Господа… — започна той, изчака стихването на шума в залата и продължи: — Радвам се на доброто посещение днес. Вие сте тук, а не пред своите видеомонитори, което очевидно означава, че добре разбирате важността на днешната ни среща… — Очакваше усмивки и те наистина се появиха. Разтърка ръце и незабавно се възползва от успеха си: — Много ми е любопитно да науча кога идва лятото тук… — Планетата Гама Лепорис IX се намираше на разстояние една светлинна година от най-близката база.

— Сега сме в разгара на лятото! — извика някой. — Би трябвало да дойдеш, когато, навън наистина е студено!

Усмивките се превърнаха в смях — точно според очакванията на Колман. Враждебността на аудиторията беше временно преодоляна.

— Разбирам — усмихна се той, после лицето му стана сериозна. — Да се залавяме за работа. Аз се казвам Джерим Колман и съм представител на новосъздадената Федерация на миньорите. В настоящия момент за Републиката работят миньори на 843 планети, половината от които вече са членове на Федерацията. Голяма част от другата половина все още не знаят нищо за нас и именно поради тази причина аз пожелах да ви се представя… Позволете ми накратко да ви запозная с целите и задачите на Федерацията, след което вие несъмнено ще разберете, че влизането в нея отговаря на вашите интереси…

Очите му бавно обходиха аудиторията. Дотук добре, рече си. Сега идва ред на стоманената ръка, скрита в кадифена ръкавица.

— Сигурен съм, че вече сте чували какви ли не слухове за нашата организация и членството в нея. Затова няма да ви губя времето. Веднага ще ви предупредя, че ако решите да влезете във Федерацията, ще трябва да давате половината от заплатата си в продължение на пет земни години, а всеки от вас ще подпише лична декларация, с която се задължава да остане в професията още минимум петнадесет. В допълнение всеки нов член ще бъде подложен на задълбочено психологическо изследване…

Замълча и зачака реакцията, с която се беше сблъсквал на стотици подобни събрания. Отначало настъпва тишина, после хората започват да шепнат, а накрая залата се изпълва с възбудени викове, ругатни и гневни въпроси… Точно четири минути бяха необходими, преди да е в състояние да продължи.

— Ще моля за още малко внимание, господа — повиши глас Колман. — Зная добре същността на вашите възражения и ще се опитам да им отговоря с максимална обективност. След като свърша, можете да задавате въпроси. Не искам нищо друго, освен да ме изслушате докрай. — Помълча, после с усмивка добави: — А ако кръвта ви кипне, от това несъмнено ще има някаква полза… По-лесно ще се приберете у дома сред ужасния студ, който цари навън…

Някой в дъното се изсмя, по лицата на мнозина от слушателите се появиха усмивки.

— Без съмнение едно от основните ви възражения ще е свързано с факта, че няма такава организация, която да заслужава половината от заплатата ви… Хората от вашата професия получават далеч по-добро възнаграждение от средното за Републиката. С това не искам да кажа, че не го заслужавате. Напротив, вие не сте някакви неуки рудничари, а висококвалифицирани специалисти, които извършват сложна научноизследователска дейност, управляват прецизни роботизирани машини и подлагат добитите полезни изкопаеми на флотация. Всичко това ви прави буквално незаменими… Второто ви възражение ще бъде свързано с декларацията за задължителни петнадесет години в професията. Вие получавате много пари, защото работите при тежки условия, с риск за здравето и живота си. Несъмнено повечето от вас, ако не и всички, живеят с надеждата да спестят малко пари и да се върнат в цивилизацията, където ще водят добър и охолен живот. Прав съм в своето предположение, нали?

Повечето глави в залата енергично закимаха.

— Добре. Надявам се, че преди да отговоря на тези и други възражения, ще ми позволите да ви опиша с няколко думи какво представлява Федерацията и на какво можете да разчитате срещу офертата, която ви отправяме. Ние не сме глупаци и сме се постарали да включим в нея неща, които да отговарят на тежките условия за членство. Моля да не забравяте и един простичък факт: осемдесет и три процента от колегите ви приеха нашата оферта… Говоря за тези, на които сме я предложили…

Сега нека хвърлим кратък поглед върху състоянието на рудодобивната промишленост… Републиката контролира около три хиляди и петстотин планети. Почти една четвърт от тях са завладени заради полезните изкопаеми. Населението на Републиката възлиза на близо 37 милиарда души, но едва около два милиона от тях са миньори. Какво означават тези цифри? Много неща, но най-важното от тях е просто и ясно: двадесет процента от завладените територии се контролират от хора като вас, съставляващи 0,00001 процента от общото население.

В икономически аспект тази диспропорция е още по-очевидна. Енергийната система на Републиката е почти сто процента термоядрена. Суровината за тази енергетика идва от 307 планети, една, от които е вашата. В допълнение ще кажа, че сто процента от металите, необходими за строителството на космически кораби и тяхното въоръжение, идват от планетите на миньорите, включително Гама Лепорис IX.

— Всичко това означава, че Републиката има нужда от нас — обади се един глас от първите редове. — И затова ни плаща добре…

— Дали наистина е така? — вдигна вежди Колман. — Вие, господине, очевидно имате желание да кажете нещо… Бихте ли споделили на колко възлиза годишното ви възнаграждение?

— Защо не? — сви рамене мъжът. — Вземам точно седемдесет и пет хиляди кредита.

— А какво работите?

— Добивам злато и сребро.

— В какво количество?

— В голямо…

— Над един тон годишно?

— Над един тон седмично — отвърна миньорът и в гласа му прозвуча гордост.

— Имате ли представа за текущата цена на златото в момента? — продължи да го разпитва Колман.

— Не бих казал… Предполагам, че е скъпо.

— Правилно предполагате, приятелю — усмихна се гостът. — Петдесет и три кредита унцията. Републиката ви плаща с това, което изкопавате за един ден, и пак й остава печалба.

Помълча малко, после добави:

— И това не е всичко, което вземат от вас… От архивите разбрах, че преди десет години, в началото на разработването на тази планета, тук са работили около хиляда души. Какво е станало с онези 578, които в момента липсват?

— Изкльопаха ги нелсъните — отвърна мъжът.

— Какво представляват тези нелсъни? — попита Колман.

— Трябва сам да ги видите — отвърна човекът, а останалите избухнаха в смях. — Открити са преди около четиридесет години от някакъв тип на име Нелсън — пионерът, който завладял планетата… Огромни космати зверове… Не са месоядни, тъй като на тази планета няма дивеч, който да им служи за храна… Предполагам, че се хранят с минерали, но не мога да си представя как тази диета помага на козината им да расте… Както и да е… Важното е, че никак не обичат някой да се мотае из ловните им полета…

— Искате да кажете, че са убили повече от петстотин миньори? — присви очи Колман.

— Разкъсаха ги на парчета — отвърна човекът. — Ако не бяха маргарините, вероятно и нас щяха да изтрепят…

— Маргарини ли? — вдигна вежди Колман, макар че прекрасно знаеше за какво става въпрос.

— Големи жълти същества с криви крачета. Сигурно сте забелязали едно от тях пред вратата… Поддават се на известно опитомяване, освен това са истинска чума за нелсъните. Не зная как точно го правят, но излъчват нещо като радиация или електрически импулси, които карат нелсъните буквално да се парализират… Открихме, че много си падат по магнезия, и започнахме да им даваме цялото количество, което намираме в галериите. В замяна те се навъртат наоколо и гонят проклетите нелсъни. Сделката е изгодна и за двете страни, ако не броим нелсъните, разбира се…

— Всичко това означава, че освен изключително тежките условия на труд, вие трябва да се справяте и с враждебно настроени представители на местната фауна — заключи Колман. — При това бих могъл да кажа, без да преувеличавам, че превръщате част от тези представители в съюзници на Републиката. Нали така?

Главите отново закимаха.

— Следва логичното заключение, че миньорите са най-експлоатираните в Републиката — заключи Колман. — Колкото и добре да ви плащат, то не е достатъчно. Каквато и икономическа или политическа власт да ви дават, тя е нищожна в сравнение с тази, която заслужавате. Ето ги, господа, основните причини за възникването на Федерацията.

— Ние нямаме нищо против по-изгодните договори — обади се един мъж от дъното на залата. — Но все още не сте казал как възнамерявате да ни помогнете и защо искате толкова много пари…

— Тъкмо се канех да го сторя — кимна Колман. — Преди всичко искам да подчертая, че Федерацията не може да функционира, без да привлече за свои членове поне осемдесет процента от миньорските светове. Тя просто не би разполагала с достатъчно тежест. Но за постигането на тази задача е необходимо време: време за изграждане на могъщо лоби на Земята и Делурос VIII; време за привличане на общественото внимание; време, необходимо на правителството да проумее, че няма друг избор, освен да преговаря с нас… Според нашите експерти това време е минимум дванадесет години, ето защо искаме от бъдещите си членове декларация за оставане в професията в продължение на петнадесет. Защото когато завъртим колелото, то може да бъде спряно единствено от дезертьорите…

— А парите? — подвикна друг миньор.

— Те ни трябват по същите причини: за създаване на необходимата организация, за пропаганда и лобиране… Освен това приемете ли да останете тук още петнадесет години, вие и без това няма за какво да ги харчите…

— Но какво предлагате вие срещу всичко това? — попита със съмнение човекът.

— Въпросът ви е формулиран погрешно — отвърна Колман. — Ние не предлагаме нищо наготово, а по-скоро изискваме от вас да се борите за част от онова, за което настояваме. А то е просто и ясно: всеки миньор да получава 1/300 част от това, което изработва. Излишно е да ви обяснявам, че тази част ще е далеч повече и от най-астрономическата заплата, която може да предложи правителството. Имаме намерение да поставим и политически искания, които все още не са разработени в подробности. Най-важното сред тях обаче е ясно още отсега: по-голямо присъствие във властта. В момента с оглед на нашата икономическа мощ представителството ни във властта е крайно недостатъчно. За изпълнението на подобни искания обаче са необходими време и търпение.

— А ако Републиката откаже?

— Няма да откаже — поклати глава Колман.

— И все пак? — настоя миньорът.

— В такъв случай всички миньорски общности ще обявят стачка. През следващите десетина години вие ще получите всички необходими познания, за да бъдете сигурни какво се изисква от вас. Според вас колко време ще издържи Републиката на една общогалактическа стачка? Ден, два, може би седмица… Но в никакъв случай година. Помислете върху това, господа. Картографията може наистина да е основната движеща сила на нашата експанзия. Но вие и единствено вие сте силата, която усвоява плодовете на тази експанзия. До днес вие приличате на спящ великан, но дойде време да се пробудите и да размърдате огромните си мускули…

Залата се изпълни с нисък, напрегнат шепот.

— Не искам да ви притискам, господа — добави Колман. — Но все пак ще ви помоля до довечера да подложите моето предложение на гласуване. Просто защото утре възнамерявам да отлетя и до вашите не толкова късметлии колеги, които работят на Гама Лепорис X…

— Какво значи „не толкова късметлии“? — попита някой.

— Вашият въздух действително е леден, но все пак може да се диша — отвърна с усмивка Колман. — Както вече ви казах, готов съм да отговарям на всякакви въпроси, но държа да науча решението ви най-късно до утре на разсъмване…

И на другата сутрин действително го научи. Гама Лепорис IX гласува единодушно да бъде приета за член на Федерацията на миньорите.

Начинанието отне по-малко от дванадесет години. Нещата се бяха развили по-бързо от очакванията на Колман и сега, седем години след посещението му на Гама Лепорис IX, той стоеше прав в кабинета на министъра и слушаше безкрайните тиради на сивокосия политик.

— По дяволите, Колман! — извика той и за пореден път попита: — Какво искаш да постигнеш? Това, което вършиш, е чисто изнудване! Но Републиката няма никакво намерение да отстъпва пред исканията на шепа бунтари!

— При цялото ми уважение към вас съм принуден да възразя, сър… — отвърна подчертано почтително Колман. — Самият факт, че проблемът с доведен до вашето внимание, говори за уплаха и объркване от страна на Републиката. В противен случай скромните ни искания щяха да бъдат решени на далеч по-ниско ниво…

— „Скромните“ ви искания са свързани с тъй наречената Федерация, нали? — остро попита министърът. — Веднага ще те предупредя, че нямам намерение да решавам вашите проблеми, а да ги отстраня с цялата си безкомпромисност!

— Това не би било разумно — въздъхна Колман и невинно попита: — Ще разрешите ли да седна, за да обсъдим нещата по-спокойно?

— Не! — изръмжа министърът. — Нито ще седнеш, нито ще обсъждаме каквото и да било! Ако се беше появил с разумни предложения, аз с удоволствие бих ги обсъдил с теб! Но вместо това ти хвърляш на бюрото ми списък с ултимативни искания и очакваш Републиката да се свие от страх пред някаква жалка банда хулигани!

— Ако бях дошъл с „разумни“ предложения от сорта, който имате предвид, вероятно изобщо нямаше да стигна до този кабинет — отвърна Колман. — Вашите чиновници щяха да си ги прехвърлят от една канцелария в друга с единствената надежда да бъдат забравени… Ето защо аз предпочетох да изготвя списък на нашите основни и абсолютно твърди искания и да го предложа на вашето внимание. Фактът, че се намирам в този кабинет, потвърждава правилността на решението ми…

— Но кой всъщност си ти? — втренчи се в него министърът. — Не си миньор, какво общо имаш с тази организация? Къде е централата на тъй наречената ви Федерация, кой работи в нея?

— Засега няма да ви отегчавам с подробности от този вид — предпазливо отвърна Колман. — Те не биха подпомогнали каузата ни с нищо, а само ще увеличат неприятностите ни…

— По какъв начин?

— По няколко начина, най-вероятният, от които е погромът… Ние нямаме желание да прибягваме до силови методи, но това не означава, че не мислим за своята сигурност. Нашата сила не е военна, а по-скоро икономическа и морална…

— Скоро ще видим военна ли е или не! — изръмжа министърът. — Кога започва тъй наречената ви общогалактическа стачка?

— Днес в полунощ земно време.

Министърът натисна един от многобройните бутони на комуникационния панел пред себе си.

— Заповядвам 27–и флот да се отправи незабавно към Спика II — изръмжа той. — Точно в полунощ земно време миньорите трябва да му предадат петдесет тона желязна руда. В случай на отказ да се вземат необходимите мерки! — Изключи линията и вдигна глава: — Е, добре, господин Колман… Сега ще видим дали вашата Федерация няма да напълни гащите!

Колман измъкна от джоба си портативен апарат за свръзка и го включи:

— Говори Колман — промълви в мембраната той, изчака идентификацията на гласа си и продължи: — Довечера, на Спика II… Удвоете броя на камерите! — Прибра апаратчето в джоба си и погледна министъра с усмивка, която би трябвало да бъде хладна и спокойна. — Ваш ред е, сър…

— Това не е партия шах, а престъпление срещу Републиката! — изръмжа министърът. — Надявам се, че ще спазваш правилата, които сам определи! — Пръстът му отново натисна бутона: — Да се спират за проверка всички кораби на разстояние един парсек от Спика II — нареди той. — Заповедта важи за следващите пет денонощия! — Очите му се спряха върху лицето на Колман: — Все още ли вярваш, че имате някакъв шанс?

— Когато решите да приемете публично нашите искания, можете да ми се обадите — хладно отвърна Колман, обърна се и напусна кабинета.

Точно в полунощ Федерацията на миньорите обяви началото на стачката.

Единадесет минути след полунощ флагманският кораб на 27–и флот изпрати официално искане за дневната квота желязна руда.

Дванадесет минути след полунощ миньорите го отхвърлиха.

Четиринадесет минути след полунощ 27–и флот отправи своят ултиматум: ако до десет минути миньорите не се подчинят, дневният добив руда ще бъде взет по насилствен начин, а самите миньори — арестувани.

Двадесет и две минути след полунощ 72 миньори (цялото население на Спика II) се събраха в единствената на планетата флотационна фабрика и задействаха три ядрени заряда.

В един часа и три минути сутринта Колман беше закаран под стража в кабинета на министъра.

— Какво, по дяволите, се опитваш да докажеш? — извика гневно министърът, очевидно току-що събуден от дълбок сън.

— Нищо — отвърна Колман. — Борим се за правата си и това е всичко. В продължение на десет години миньорите от планетата, която ви безпокои, са подлагани на активна хипнотична обработка — по три часа на ден… Тъй че са абсолютно готови да умрат за своите права, ако това е необходимо… Фактически са обработени така, че да нямат друг избор. Всяко насилствено действие от страна на Републиката ще има необратими последици. Мога да ви уверя, че сме непоколебими!

— По дяволите, та вие сте най-добре платените служители на Републиката!

— Но недостатъчно, когато се отчете какво й даваме! Готов ли сте да приемете нашите искания?

— Забрави това! — отсече министърът. — Няма да отстъпим, дори да вдигнеш във въздуха всички галерии на галактиката!

— Съмнявам се, сър — поклати глава Колман. — Когато Републиката разбере колко предани на каузата са миньорите, тя едва ли…

— Никой нищо няма да разбере! — прекъсна го министърът. — Ние спряхме твоя кораб, възнамеряваме да сторим същото и с всеки друг съд, който се насочи към миньорска планета!

— Значи можем да разчитаме единствено на вашата съвест — твърдо го погледна Колман.

— Махнете оттук тоя тип! — изръмжа с отвращение министърът.

— Арестуван ли е, сър? — попита един от военните.

— Да, по дяволите! Да бъде обвинен в държавна измяна и затворен в килия!

Килията беше добра, отношението към него също. Хранеха го добре, всяка сутрин му пускаха видеоновините. В тях нямаше нито дума за стачката, но той беше убеден, че тя продължава. Републиката ще издържи седмица-две, най-много три… Но след това междузвездните полети ще бъдат блокирани. Първи ще изпищят болничните заведения, лишени от ритмични доставки. След това идва ред на транспортните картели, използващи десетки хиляди космически кораби.

Техният писък несъмнено ще бъде остър и пронизителен… Дори министърът не би могъл да го заглуши.

В затвора прекара точно деветнадесет дни, шест часа и двадесет и четири минути. После отново се озова в министерския кабинет.

Министърът изглеждаше уморен и състарен. Под очите му имаше тъмни торбички, дълбоки бръчки прорязваха челото му.

— Имаш ли приятели на Презеп II и VI? — попита той. — А на Алфар XVII или на Олтар V?… Е, добре… Считай, че никога вече няма да ги видиш! Надявам се, че си доволен…

— Напротив, тъжен съм — отвърна Колман. — Защото гибелта на тези хора тежи изцяло на съвестта на Републиката!

— А къде е твоята съвест? — гневно извика министърът. — Не те ли измъчва фактът, че заради проклетата ти стачка умряха над четири хиляди души, тъй като болниците не получават животоспасяващи лекарства?

— Дълбоко съжалявам — въздъхна Колман. — Но ние ви предупредихме, че място за отстъпление няма. Прекалено много хора умряха за своята кауза. Ако Републиката действително е загрижена за правата на своите миньори и живота на болните, тя може да прекрати стачката, веднага, още в тази минута!

— Вече ти казах — няма да се поддадем на натиск!

— Тогава ще чакаме — рече Колман. — Времето работи за нас. Дори вие и цялата мощ на Републиката зад гърба ви не можете до безкрайност да държите нещата под похлупак. Освен това допуснахте една основна грешка: ако бяхте дали гласност на нашите искания още в началото, вероятно щяхте да получите известен процент подкрепа от страна на обществеността. Но сега вече е късно. Ликвидирани са миньорските общности на цели пет планети, докато военните не са получили дори драскотина. На чия страна според вас ще бъде обществената симпатия?

— Нищо не ни пречи да поставим под обсада и останалите стачкуващи планети! — предупредително изръмжа министърът. — Ще изчакаме да се взриви и последният глупак там, а след това ще изпратим нови хора!

— Няма да стане — кротко рече Колман. — Използваме бомби с изключително силна радиация, ще трябва да минат години преди повторното заселване на планетите. Да не говорим за безопасната преработка на суровините от тях. Нима вярвате, че икономиката на Републиката ще издържи толкова дълго?

Министърът наведе глава и дълго мълча. После бавно огледа помощниците си, изправени чинно край стената.

— Бихте ли ме оставили насаме с господин Колман? — тихо рече той.

Изчака стаята да се опразни и посочи стола срещу себе си.

— Сядай.

Помълча, очите му дълбаеха лицето на младежа.

— Ще се откажете ли от политическите си искания, ако изпълним всички финансови условия на ултиматума? — попита най-сетне той.

— Няма смисъл да го правим — поклати глава Колман. — Вие тъй и тъй ще отстъпите… Умряха прекалено много хора, за да започваме нови пазарлъци…

— Какво печелиш от всичко това? — погледна го остро министърът.

— Справедливост.

— Имам предвид в личен план…

— Получавам годишна заплата от четвърт милион кредита — отвърна Колман. — Деветдесет процента от нея дарявам на нашата Програма за медицинско развитие.

— Така и не успях да се науча да работя с фанатици — въздъхна министърът. После бръкна в чекмеджето пред себе си, извади списъка с официалните искания на миньорите и го подписа. Върху мастилото легна и официалният печат на Републиката.

Над хиляда планети празнуваха победата. Една от тях, разбира се, беше и Гама Лепорис IX. В залата на общото събрания се лееха опиати, хората пееха и се веселяха.

— Хей! — извика един миньор. — Дайте да пуснем и Ферди! Той има права като всеки друг и също заслужава едно питие!

Разбира се, че е така, помисли си Фердинанд. Беше лишен от органи на слух и реч, но разбираше нещата посвоему. От началото на стачката до този момент не беше пропуснал нищо…

Не му беше особено приятно в залата. Вътре беше прекалено топло, очите му сълзяха от високото съдържание на кислород във въздуха. Да не говорим за метаболичните процеси на организма му, които не бяха пригодени да се справят с уискито… Иначе Човеците бяха общо взето приятна порода организми и той с удоволствие убиваше нелсъни срещу техния магнезий…

Утре сутринта е най-подходящото време, реши той. Тогава Човеците щяха да получат списъка с исканията на маргарините…

4. Психолозите

„… Психологията вероятно е най-проспериращата наука, тъй като Човекът вече не изследва само себе си, а хиляди видове. Сред тях открива такива качества, които превръщат усилията му да направи разлика между разумните и неразумните форми на живот в едно изключително трудно начинание. В продължение на половин хилядолетие Човекът е в състояние да контактува едва с пет процента от галактическите форми на живот. Но след усвояването на новите психологически методи той започва да разбира почти половината от тях, общува с тях, разменя идеи…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… Възприемани като чиста наука, човешките постижения в областта на психологията скоро се превръщат в нов инструмент за галактическа експанзия. Благодарение на тях се откриват и дефинират слабостите в психозащитната система на врага. Все пак, в началния си стадий (100–600 г. от Н. Л.) психологията на извънземните все още е чиста и идеалистическа наука. Благодарение на нея са решени някои наистина трудни, дори фантастични проблеми, Човекът си изработва определена методология…“

„Произход и история на разумните видове“, том VII

Консуела Орта отвори вратата и отправи любезна усмивка към Лудата шапчица. Тя моментално захапа опашката си.

— Добро утро.

Лудата шапчица се озъби, после започна да блъска главата си в тапицираната стена.

— Малко вода? — попита Консуела и постави една паничка на пода.

Лудата шапчица истерично се изкиска, захапа още веднъж опашката си, после се просна по гръб и вдигна крака.

Консуела остана на мястото си в продължение на цели пет минути, после въздъхна и отвори вратата да си върви.

— Добро утро — рече Лудата шапчица.

— Добро утро — повтори Консуела.

Лудата шапчица направи два кръга из помещението, после преобърна паницата и започна да ближе водата от пода. Консуела излезе, затвори вратата след себе си и отиде при човека, който наблюдаваше всичко през огледалния прозорец на клетката.

— Тази май е най-лудата от всички, а? — промърмори той.

— Отговаря на името си — вдигна рамене Консуела.

— Но иначе е едно изключително интересно същество — продължи ентусиазирано мъжът. — Понякога имам чувството, че навлизам в друга, съвсем непозната област!

— А каква по-точно е вашата област, господин Танайока? — попита Консуела. — Получих нареждане да ви покажа базата и да ви оказвам пълно съдействие. Но никой не си направи труда да ми обясни защо…

— Само след миг ще стигнем и до това, госпожице Орта — усмихна се ниският чернокос мъж.

— Госпожа Орта — поправи го тя.

— Моля за извинение. Как мислите, притежава ли интелект Лудата шапчица?

— Труден въпрос — усмихна се Консуела. — Познавам доста човешки същества, които определено не са интелигентни. Но ако ме питате дали притежава разум, бих отговорила утвърдително. Защото не познавам неразумна форма на живот, която да реагира по толкова различни, бих казала, дори разнообразни начини на едни и същи стимули… Неспособното на творческо мислене същество неизбежно ще реагира по определен начин на въпросните стимули. Докато при Лудата шапчица е различно. Вчера например тя изпи водата си веднага, тържествено ми стисна ръка и направи опит да стъпи на тавана…

— Днес може би не е била жадна — подхвърли Танайока.

— Познавам поведението й достатъчно добре, за да твърдя обратното: вчера изобщо не е била жадна, докато днес е примирала за глътка вода… Не, според мен това е проява на разум. Може би твърде неуравновесен, по все пак разум… Сега ми остава да определя степента на логиката в нейното поведение… — От устата на Консуела излетя горчив смях.

— Ако някой изобщо може да го стори, това несъмнено сте вие — направи опит да я ободри Танайока. — Доколкото съм осведомен, вие имате 35–процентова успеваемост — почти два пъти над обичайната норма.

— Да, такава съм — мащехата на галактиката! — Консуела помълча, после вдигна глава: — А вие откъде знаете?

— Помолих началниците ви да работя с най-добрия психолог на извънземни — отвърна Танайока и размаха малка пластмасова картичка пред очите й. — А с тези референции винаги получавам точно това, което искам…

— И поискахте мен, така ли?

— Ами да — усмихна се Танайока.

— За толкова рядък екземпляр ли ме мислите?

— А вие чували ли сте за планетата Билцбъб? — отвърна с въпрос Танайока.

— Звучи ми като нещо от филма „Изгубен рай“ — вдигна рамене Консуела.

— Силно се съмнявам, че може да има нещо общо с рая — въздъхна той. — Намира се на около 45 светлинни години оттук. Няма да се впускам в описание на характеристиките й, само ще кажа, че е доста ценна за нас. Буквално е натъпкана със злато, платина и сребро… А има дори и уран.

— Не виждам какъв е проблемът — вдигна рамене Консуела.

— Проблемът на Билцбъб са формите на извънземен живот там — въздъхна Танайока. — От осем месеца насам ние експлоатираме полезните изкопаеми на планетата в присъствието на аборигените. Те не се крият, но и не проявяват абсолютно никакъв интерес към нас. В продължение на тридесет седмици нямахме никакви проблеми. После, преди осемнадесет дни, нещата изведнъж се промениха. Аборигените нападнаха нашите миньори малко преди да натоварим рудата на корабите и да отлетим. Избиха доста от тях. Федерацията на миньорите обяви стачка. Отказват да работят на Билцбъб, ако Републиката не гарантира сигурността им.

— Галактиката е голяма — каза Консуела. — Защо просто не потърсите друга планета?

— Напоследък Републиката изпитва сериозни затруднения при покритието на паричната маса в обръщение — отвърна Танайока. — Може би не знаете, тъй като този факт старателно се скрива от обществеността. Макар че дните на златното покритие са преброени и връщане назад няма, ние все още използваме редките метали… По тази причина се нуждаем от залежите на Билцбъб, госпожо Орта…

— Толкова силно, че не бихте се поколебали да унищожите коренното население на една планета, ако то случайно се окаже лишено от разум?

В очите на Консуела се появи разбиране.

— Точно така — кимна Танайока. — А вашата първа и най-важна задача е да установите дали притежават разум или не. Съвсем не сме склонни да допуснем това, което се случи на Дорадус IV…

Консуела знаеше какво има предвид. След нападението на Флотата срещу Дорадус IV, където чрез обезлистяване беше унищожено цялото коренно население на планетата (макар и, носители на разум, местните жители бяха от растителен тип и от въздуха силно наподобяваха зелки), редица планети отказаха да търгуват с Републиката. Това направи правителството изключително чувствително по отношение на силовите мерки, никой на Земята не желаеше нещастието на Дорадус IV да се повтори…

— Казахте първа задача — погледна го Консуела. — Да разбирам ли, че има и втора?

— Да — кимна Танайока. — Ако се окаже, че местните жители са разумни същества, от вас ще очакваме да ги убедите в мирните ни намерения…

— А ако не успея?

— Защо да обсъждаме неприемливи алтернативи? — попита с усмивка Танайока. — Вие сте най-добрата в тази област, нека приемем, че работата ще бъде свършена и толкоз.

Консуела отново си спомни защо беше отдала живота си на идеята за контакти с извънземни същества, притежаващи извънземна мотивация.

— Ще се видим на космодрума довечера — изправи се Танайока. — О, и още нещо, госпожо Орта…

— Да? — погледна го с очакване Консуела.

— Отделът ми е подложен на доста силен натиск за бързо решение на проблема. Страхувам се, че част от този натиск ще усетите и вие…

— С колко време разполагам?

— Двадесет дни.

— Какво?! — избухна тя. — Имате ли представа за колко време се научава един извънземен език, да не говорим за мотивацията на съответните аборигени и…

— Първоначално ми дадоха десет дни — меко я прекъсна Танайока. — Преборих се за двадесет и това беше всичко, което успях да получа…

— В такъв случай можете да съобщите на началниците си, че тая работа няма да стане!

— Имам необходимите пълномощия да ви принудя да отлетите за Билцбъб — все така меко каза Танайока.

— Добре де, ще отлетя — вдигна рамене Консуела. — Но това едва ли ще промени нещата. Мисля, че онези бедни създания заслужават повече от двадесет дни, преди да бъдат изтребени!

Гневът, с който се качи на кораба на Танайока, не я напусна по време на целия полет до Билцбъб. Кацането мина без проблеми, после двамата се качиха на блиндиран всъдеход и поеха към рудниците. Те се намираха в подножието на верига от седем средновисоки планини. Миньорите буквално ги бяха изкормили, но след това всичко беше реставрирано в първоначалния му вид. Дори комбинатът за обогатяване на рудата, разположен в подножието на най-високата планина, беше напълно демонтиран.

— Къде е бил корабът и откъде са били атакувани? — попита Консуела, след като приключи с подробното изучаване на района.

— Корабът е бил на около три километра южно оттук — отвърна Танайока. — А миньорите са били нападнати горе-долу на мястото, на което се намираме в момента…

— Предполагам, че са отвърнали на удара, нали? — жлъчно го изгледа Консуела.

— По договор те имат право да се защитават — кимна Танайока. — Но агресивни действия са им изрично забранени.

— Някой случайно да се е сетил да запази труп на убит абориген?

— Страхувам се, че такъв не е имало — поклати глава Танайока. — Нашите оръжия ги превърнаха в пепел… Но аз разполагам със снимки на местните. Направил ги е Илайн Боумън — Пионерът, който е открил планетата…

— Защо не ми ги показахте по време на полета?

— Защото не ги поискахте.

— Мога ли да ги видя сега?

От джоба му се появиха два прозрачни куба, които съдържаха холограми на планетните обитатели. Оказаха се двукраки същества с големи очи, добре оформени усти и едва видими органи на слуха. Консуела не можеше да прецени ръста им, тъй като нямаше с какво да ги сравнява. Ноздри липсваха, но тя прие, че са под формата на прекалено малки цепки, за да бъдат уловени от холограмата. Кожата им беше тънка и гладка, с леко червеникав оттенък.

— Е, какви заключения можете да направите? — попита Танайока.

— Още е прекалено рано — усмихна се тя.

— Помислих, че може би ще разберете дали обладават разум или не — уточни той.

— От това, което виждам, мога да кажа някои неща за планетата, а не за самите й обитатели — отвърна Консуела. — Гравитацията е приблизително същата като на Земята и Делурос VIII. Иначе те не биха били нито изправени, нито толкова стройни. Температурата на въздуха варира в границите на 25–48 градуса по Целзий. При по-ниски стойности те биха имали нужда от козина или пера, а при по-високи биха водили нощен начин на живот — нещо, което решително не им е присъщо. В допълнение бих казала, че не живеят по високите планини на Билцбъб. За това биха им трябвали доста по-развити бедрени мускули…

— Зная всичко за планетата — рече с въздишка Танайока. — Нали в крайна сметка в момента стоим върху нея? Интересува ме дали аборигените притежават интелект, не по-малко важно е да разбера защо са обявили война на нашите миньори…

— И искате да получите отговор веднага, независимо че никога не съм виждала тези същества и изобщо не познавам културата им? — вдигна вежди тя. — Поласкана съм от доверието на Републиката в моите способности, но за съжаление те не са чак толкова феноменални… — Помълча, после замислено подхвърли: — Най-важният факт на наше разположение до този момент е прост и ясен: местните жители изчакват повече от половин година и нападат миньорите едва когато те се готвят да транспортират изкопаната руда…

— И това е свидетелство за интелигентност, така ли?

— Може би. Но би могло да бъде и израз на териториалност… Голяма част от лишените от разум същества реагират по този начин, когато някой им отнема собствеността. Пример за това е кучето и кокалът…

— А какво ще кажете за липсата на дрехи и украшения по телата им? — попита Танайока.

— Планетата е достатъчно топла — вдигна рамене Консуела. — Освен това не всички разумни същества изпитват нужда от дрехи и дрънкулки… Не, така няма да постигна нищо. Страхувам се, че мога да стигна до някакво заключение едва след като получа възможност да изследвам подробно поне един екземпляр…

— Те не се крият от нас — отвърна Танайока. — В рамките на няколко часа бих могъл да уловя един и да ви го докарам.

— При условие че не го наранявате…

— Естествено. За какви чудовища ни вземате, уважаема госпожо Орта?

— Ако бъдете достатъчно любезен да ме върнете на кораба, където ще очаквам пленника, аз също ще проявя любезността да не отговоря на въпроса ви!

Танайока въздъхна, върна Консуела на кораба и даде заповед за залавяне на някой от местните жители. Два часа по-късно почука на вратата и съобщи, че обектът е на борда и я очаква.

Аборигенът крачеше напред-назад из кабината — приличаше на животно в клетка. Всъщност той беше именно това. Консуела придърпа близкия стол и започна да го наблюдава.

— Челюстите са оформени необичайно, вероятно пригодени за засмукване — направи първото си заключение тя. — Сигурна съм, че няма зъби.

— Вие да не би да сте и физиолог? — изгледа я Танайока.

— Има нещо такова — кимна тя. — Психологията отдавна е нещо повече от наука, която се пита защо съпрузите са склонни към изневяра…

— Туш! — обяви капитулация дребният мъж. — Виждам обаче, че това същество притежава добре развити пръсти на ръцете. Това е признак на интелигентност, нали? Искам да кажа, че с помощта на пръстите се създават сечива, машини и прочие…

— На Земята все още държат в клетки горили и маймуни — отвърна Консуела. — Те също имат пръсти, но това е горната граница на тяхната еволюция, тъй като не обладават силата на абстрактното мислене.

— Защо да е горна граница?

— Защото са тревопасни — отвърна Консуела. — Следователно ръцете са им необходими единствено за обелване на някой банан… Околната среда не поражда необходимост от мисловни процеси.

— Нима твърдите, че единствено месоядните могат да развият интелект? — учудено я изгледа Танайока. — Тогава какво ще кажете за маргарините на Гама Лепорис IX, или за…

— Разбрахте ме погрешно — прекъсна го Консуела. — Месоядството няма нищо общо с развитието на интелект. На практика дори е обратното: статистиката сочи, че много малък процент от разумните същества произхождат от месоядни… Но употребата на месна храна води до едно важно предимство — съответното същество получава физическа възможност да преследва плячката си просто защото е по-силно. Това, което се опитах да ви обясня, е, че интелектът се поражда от условията на околната среда. Човекът го развива по простата причина, че иска да убие за вечеря тревопасно с тегло половин тон, въпреки че сам тежи петдесет-шестдесет килограма. Никакви физически величини не могат да му помогнат при подобно начинание. Другите видове развиват интелект по други причини… Но почти всички се отклоняват от пътя си в една или друга посока… Пак ще дам примера с маймуните…

— Как тогава ще разберете дали нашият приятел тук притежава интелект?

— Като го попитам.

— Но как? Нали нямате никаква представа от езика му?

— Може би ще намерим общ език — усмихна се Консуела. — Да ви се намира писалка и хартия?

Танайока направи знак на помощниците си и миг по-късно тя вече чертаеше правоъгълен триъгълник, под който изписа формулата на Питагоровата теорема.

— Какво ви кара да мислите, че тоя приятел има някаква представа за равенството между сбора от квадратите на катетите и хипотенузата? — погледна я с удивление нисичкият мъж.

— Тази теорема е универсална — отвърна Консуела. — Надявам се, че и на Билцбъб ще е валидна точно толкова, колкото на Земята. — След тези думи се наведе напред и пъхна листа между решетките.

Извънземното втренчи поглед в цифрите, от устата му се откъсна ръмжене. Ръцете му нервно накъсаха хартията. Същият резултат се получи и при следващите три опита.

— Очевидно няма склонност към геометрията — въздъхна Консуела. — Ще опитам с няколко прости бинарни уравнения, макар че познанията за бинарните системи са неделимо свързани с технологията. А тук, доколкото виждам, няма дори следа от технология… Ето защо не очаквам особени резултати.

Извънземното скъса пет листа поред и Консуела се отказа.

— Няма и математически наклонности — обяви тя. — Или по-скоро не желае да контактува с нас…

— Причислява ли го това към лишените от разум видове? — изпитателно я погледна Танайока.

— Не е задължително — поклати глава Консуела. — Моят син например от дете е скаран с цифрите, ала това не му попречи да стане доста известен репортер. И до днес няма представа от математика, но едва ли някой го счита за неинтелигентен…

— Май започвам да разбирам колко трудна е вашата работа — рече с тъжна усмивка Танайока. — А на всичкото отгоре ми се струва, че този приятел може би разбира всичко, което опитахте досега, но ще приеме да ви съобщи единствено своето име, ранг и сериен номер…

— Напълно възможно — кимна тя, без да отделя очи от извънземното.

— Според статистиката психологията има 16–процентна успеваемост — продължи Танайока. — Но като ви наблюдавам сега, започвам да се чудя как стигате дори до един процент!

— Процентите са разтегливо понятие — усмихна се Консуела. — Обикновено Републиката счита за успех всичко, което е свързано с техните слабости… Но да ги разбереш е нещо съвсем друго… — Помълча известно време, после изведнъж попита: — Давахте ли му вода?

— Доколкото зная, не — поклати глава Танайока.

— Е, добре. Тогава да опитаме номера с наградата…

С помощта на хора от екипажа в клетката на аборигена бяха вкарани две прозрачни кутии от пластмаса, всяка съдържаща кана с вода. Капакът на едната беше червен, а на другата син. Синият беше свързан с електрическата мрежа и при докосване леко припарваше. След това Консуела поиска рязко увеличение на влажността и температурата в помещението. Не след дълго както извънземното, така и участниците в експеримента започнаха да се чувстват доста зле.

Извънземното без колебание отвори кутията със синия капак.

— Някои от нас просто нямат късмет — промърмори Консуела, докато съществото поглъщаше малкото количество вода на дъното на каничката. Кутиите бяха извадени, за да се възстанови липсващата вода, после отново ги тикнаха зад решетките. Този път извънземното избра червената.

Операцията се повтори още два пъти, след това Консуела се извърна към Танайока:

— Вече трябва да знае кой от капаците е свързан с електрически ток… Сега ще ги разменим.

Двадесет и седем пъти от общо тридесет опита извънземното избра синята кутия.

— Някои от нас май просто са си тъпички — беше коментарът на Танайока.

— Не е така — поклати глава Консуела. — Лишеният от разум звяр би избрал правилно поне в петдесет процента от случаите, а дори и малко повече. Можете да ми вярвате, че нашият приятел тук прекрасно знае какво върши…

— Тогава защо се подлага на електрически шок почти непрекъснато?

— Може би му е приятно. Не забравяйте, че имаме работа с физиология, която няма нищо общо с човешката…

— От това следва ли, че е разумно същество?

— Далеч повече от лабораторна мишка — кимна Консуела. — Това е всичко, което мога да кажа днес. А сега да охладим помещението и да му дадем храна…

Излязоха навън и тя пожела да огледа още веднъж района на рудодобива.

— Изпитвам известни затруднения само в едно — промълви тя, а очите й обхождаха панорамата. — Защо аборигените не са предприели нищо срещу миньорите, докато рудата е била извличана и обогатявана? Далеч по-разумно би било да нападнат в момента, в който хората са започнали да ровят планините…

— Може би са искали да се уверят, че рудата действително ще бъде транспортирана извън планетата — подхвърли Танайока.

— Едва ли — поклати глава тя. — Тук няма дори следа от технология. След като не знаят какво значи обогатителен процес, защо им е било нужно да изчакват?

— Нима има някакво значение? — вдигна рамене Танайока.

— Естествено, че има. Ако разбера защо нямат нищо против изкопаването на рудата, а реагират едва след нейното обогатяване, с положителност ще зная дали са разумни същества или не…

— Как?

— След като нямат представа за обогатителния процес, те би трябвало да открият ползата от извлечената суровина единствено по пътя на абстрактната мисъл…

— Но защо се обявяват против нея?

— В случая това е несъществено. Фактът, че са в състояние да изградят поредица от разсъждения, които водят до неодобрение на даден акт, е напълно достатъчно доказателство за наличието на интелект. Не очаквайте, че за двадесет дни ще ви предложа психологичен анализ на расовото им съзнание. Ако успея да докажа, че са разумни същества, Републиката не би могла да издаде заповед за тяхното унищожение…

Закрачи към подножието на близката планина, после побърза да се върне обратно. Мълча дълго, сетне вдигна рамене и помоли да я върнат на кораба. Не пожела да види извънземното, вместо това се задълбочи в рапорта на Пионер Боумън, направен по повод откриването на планетата.

Не научи нищо съществено. Тукашната цивилизация е напълно чергарска, но такива са повечето от расите, обладаващи разум. Подчиняват се на строго определен племенен ред, но такъв ред съществува и при мравките и бабуните[1]. При осъществяването на контактите Пионер Боумън не открива наличие на разговорна реч, но пионерите не притежават необходимата подготовка по извънземна лингвистика. Липсва дори намек за технологично развитие, но дори Човекът е съществувал без машини в продължение на един милион години. Казано накратко — липсва достатъчно информация за категоризация на местното население: то би могло да притежава разум, но би могло да бъде и обратното. Всъщност мястото на аборигените в доклада заемаше само няколко реда, основната част от него беше отделена на полезните изкопаеми на планетата и начините, по които те могат да бъдат експлоатирани.

На следващата сутрин Консуела се зае с прости чертежи и формули, които предлагаше на вниманието на извънземното. Без никакъв успех. После поиска мостри от обикновена и обогатена руда.

Показа ги на извънземното заедно и поотделно, но реакция липсваше. Това я накара да вземе ръчен лазер и да унищожи мострите. Извънземното не й обърна внимание. Предложи му едно от златните си бижута. То направи опит да го засмуче, после го изплю и й го хвърли обратно.

През следващите два дни правеше неуспешни опити да влезе в контакт с извънземното, като особено наблягаше на разликата между обикновена и обогатена руда. Не сподели резултатите с никого.

На петия ден от пребиваването си на Билцбъб Консуела, подпомагана от двама членове на екипажа, започна да гради макет на космически кораб и няколко миниатюрни фигурки. После сложи в ръцете на фигурките мънички късчета руда и започна да ги движи към кораба. Извънземното я наблюдаваше с отегчение.

На вечеря Танайока не издържа и попита:

— Открихте ли някакъв разум?

— Не — поклати глава Консуела. — И все още нямам отговор на най-важния въпрос: защо са нападнали миньорите в точно определен момент…

— Нима това наистина е толкова важно?

— Разбира се. Аз не бих искала да бъдат унищожени дори и в случай че се окажат лишени от разум… Ако успея да разбера какво е причинило враждебните им действия, те биха били избягвани за в бъдеще…

На шестия ден няколко души от екипажа започнаха да садят растения край кораба. Извънземното беше изведено навън под силна охрана, но не прояви абсолютно никакъв интерес.

На седмия ден го отведоха до близката планина — една от онези, които бяха останали незасегнати от миньорската дейност. Консуела отново прибягна до ръчен лазер, с чиято помощ издълба еднометрова дупка в почвата. Пред очите на извънземното бяха извадени няколко парчета руда, които бяха отнесени до площадката на приземяването. Там ги подложиха на примитивно обогатяване, използвайки огън и метална вана. Извънземното изобщо не реагира.

След още един ден на безуспешни опити за контакт Консуела влезе в кабината на Танайока.

— Това, което ще ви кажа, е почти изключено — рече с въздишка тя. — Но все пак съм длъжна да го имам предвид… Става въпрос за онзи почти несъществуващ шанс да сме попаднали на обект, когото на Земята наричаме селския идиот… Пуснете това същество и уловете друго. Танайока издаде съответните заповеди и три часа по-късно Консуела седеше срещу новия обект. На разсъмване на шестнадесетия ден от пребиваването й на Билцбъб той също беше пуснат на свобода.

— Можем да ви хванем и трети, стига това да ви върши работа — предложи Танайока.

Тя поклати глава.

— Няма смисъл. Ако не друго, поне съм сигурна, че за времето, с което разполагам, никой не може да установи контакт с тях…

— Значи се предавате?

— Съвсем не. Просто ще подходя към нещата от друг ъгъл. От досегашните експерименти стигам до заключението, че двата опитни обекта са или прекалено добре тренирани в безразличие, или наистина не дават пет пари за това, което става с рудата им… А тъй като Републиката намира първото предположение за недопустимо, аз съм склонна да приема второто…

— Не съм сигурен, че ви разбрах, госпожо Орта — погледна я озадачено Танайока.

— Вие нямате намерение да прекратите експлоатацията на местните полезни изкопаеми, а обитателите на планетата очевидно нямат отношение към тяхното извличане — поясни Консуела. — Следователно аз ще трябва да търся друга причина за тяхното нападение. Не притежавам особено богати познания по физика, затова се налага да потърся вашата помощ… Възможно ли е някоя от използваните машини да издава звуци, които биха ги подлудили? Имам предвид и такива, които нашият слух не е в състояние да улови…

— Изключено — твърдо отвърна Танайока. — Още преди да влезем в контакт с вас, ние направихме подробен анализ на всички физически явления, свързани с производството. Открихме наличието на неприятни миризми във въздуха, но те са съществували в продължение на седмици. Наличната радиация е била толкова слаба, че не би могла да убие дори насекомо. Миньорите не са ходили на лов за аборигени, не са вършили нищо, което би предизвикало враждебно отношение. Не са били използвани нито микрофони, нито мегафони. Корабът е бил приземен в напълно пустинна област, за да се избегне всякакъв конфликт с околната среда…

— И хората са го посещавали редовно, поне през първите тридесет седмици, така ли?

— Да.

— Тогава в какво са сбъркали? — промърмори повече на себе си тя.

— Много бих искал да зная това — призна Танайока.

— Нека да хвърлим още едно око на работната площадка — предложи Консуела. Скочиха във всъдехода и няколко минути по-късно бяха там. Тя започна да крачи напред-назад, убедена, че отговорът на загадката е пред очите й. Но за да го види, ще трябва да се отърси от всички предубеждения…

— Изглеждате разстроена — отбеляза след известно време Танайока.

— Не, просто се опитвам да прочистя главата си… Всички психолози, които се занимават с извънземните форми на разум, страдат от едно и също заболяване… Те неволно приписват на своите обекти човешки качества и логика — неща, които извънземните просто не притежават… Аз лично не мога да се отърва от един натрапчив въпрос: какво би накарало мен да нападна миньорите… А това вече влияе и на целия ход на моите разсъждения, тъй като неволно приписвам своите качества на аборигените…

— Разбирам — промълви Танайока.

— А причината за това нападение може да е съвсем различна… Нещо дребно и незначително, нещо, което би убягнало от вниманието на всекиго от нас… Като например някакви външни постройки около работната площадка, които може би са били приети за осквернение… Имаха ли миньорите такива постройки? Кръчма, трапезария, тоалетна дори?

— Може би — кимна Танайока. — За съжаление не бих могъл да ви посоча точното място, тъй като всичко вече е върнато в първоначалния му вид… Дори закъсняхме с един ден, за да възстановим тези планини…

— А нещо друго? Нещо през този последен ден, което не сте правили преди това? Прощално парти, радиосигнал до Земята или Делурос?

— Не се сещам — поклати глава Танайока.

— Тогава защо са нападнали?! — извика Консуела, недоволна по-скоро от себе си, отколкото от мъжа насреща. — Стоят и ви гледат половин година как разравяте планините им, после изведнъж превъртат!

— Много бих искал да ви помогна, госпожо Орта…

— Аз също!

От устата й се откърти тежка въздишка, краката й се насочиха към всъдехода. Обърна се да хвърли прощален поглед на терена и…

Прозрението я връхлетя с огромна сила.

— Странно… — промърмори тя.

— Какво?

Тя потрепери, на устните й изплува усмивка.

— Но да, разбира се!

— Сетихте се! — извика възбудено Танайока. — Какво сме направили, за Бога?

— И вие го знаете, при това не по-зле от мен — продължи да се усмихва Консуела. — Пак проклетата склонност да приписваме човешки качества на всичко около себе си! Господи, колко съм глупава! Още преди две седмици би трябвало да се сетя!

— Нищо не разбирам — поклати глава Танайока. — Бъдете така любезна да ми обясните…

— Трябва да използваме метода на елиминирането и това е всичко. Какво са сторили нашите миньори, когато са били готови да се преместят на следващата работна площадка? Натоварили са рудата или поне са се опитали да го сторят. Но ние твърдо установихме, че не това е предизвикало враждебната реакция на аборигените.

— Твърдо?

— Да, твърдо. Ние с вас знаем, че ако враждебната реакция е била предизвикана именно от това, положението на аборигените става безнадеждно, тъй като Републиката няма да се откаже от добитите тук изкопаеми. Същевременно обаче опитните екземпляри не показаха никакво отношение към тези изкопаеми и тяхното обогатяване. Враждебната реакция не би могла да бъде предизвикана и от предстоящото излитане на кораба, тъй като аборигените нямат никаква представа за подобни процеси. Накрая, миньорите не са нанесли никакви поражения на околната среда, всичко е оставено във вида, в който е намерено…

— Но това е всичко! — възкликна Танайока.

— Не, не е всичко, господин Танайока — поклати глава Консуела. — Огледайте се внимателно и ми кажете какво виждате.

— Планини — отвърна с недоумение дребният мъж.

— А какво направиха миньорите с тези планини, след като приключиха работата си тук?

— Нищо — отвърна Танайока.

— Все още не разбирате, нали? — усмихна се Консуела. — Те са ги възстановили!

— Естествено! — погледна я с недоумение той. — Да не би да ми внушавате, че…

— Точно така! Това е единственото ново нещо, което са извършили след тридесет седмици работа, през които аборигените спокойно са ги наблюдавали.

— Но защо биха се разгневили от нещо, което възстановява първоначалното статукво? Това просто е лишено от логика!

— За вас и мен, но не и за коренните жители на Билцбъб.

— Никога не съм чувал по-голяма глупост! — вдигна ръце Танайока.

— По-скоро странност — поправи го Консуела. — Не бива да мислим за извънземните като за добри или лоши, умни или глупави… Различни е единствената дума, с която бихме могли да ги определим.

— Но защо ще се противопоставят на желанието ни да възстановим девствеността на природата им? — продължи да настоява Танайока.

— Нямам абсолютно никаква представа — отвърна Консуела.

— Възможно ли е популация с подобни реакции да обладава разум?

— Не зная — вдигна рамене Консуела. — И честно казано, в момента изобщо не мисля за това.

— Но…

— Моля ви, господин Танайока, позволете ми да довърша… Вие ме докарахте тук, за да реша един ваш проблем. И аз го реших, без, разбира се, да изключвам вероятността от грешка. Същевременно трябва да се съгласите, че хората от нашата професия не са всемогъщи магьосници. За да разберем защо обитателите на тази планета нямат нищо против да изкормим природата им, но побесняват при опитите ни да я възстановим, може би ще минат години, десетилетия или векове… И още толкова, за да определим дали това племе обладава разум… Психологията не фигурира сред точните науки. Аз съм доволна от това, което сторих. Открих начин да гарантирам сигурността на вашите миньори, като едновременно с това дадох на местното население необходимата отсрочка за всички видове психологически изследвания… Моите колеги несъмнено ще открият отговорите на въпросите, които ви интересуват… — Помълча, после въздъхна и добави: — А сега, ако нямате нищо против, бих желала да се прибера у дома…

Танайока я посети след около четири месеца.

— Излязохте абсолютно права — рече с уважение той. — Признавам, че не ви повярвах, миньорите също… Но след поредната акция за набиране на суровини оставихме планините разровени. И не се случи нищо, абсолютно нищо…

— Радвам се, че улучих — простичко отвърна Консуела.

— Вероятно ще се зарадвате още повече, след като ви кажа, че тричленен екип психолози вече работи на Билцбъб и задачата му е да изследва разума на коренното население.

— Наистина се радвам — кимна Консуела.

— Ще ми позволите ли да ви поканя на обяд, госпожо Орта? — галантно попита Танайока.

— Бих приела с удоволствие, но се страхувам, че имам твърде много работа.

Консуела стисна ръката му и се отдалечи. Спря пред чешмата в дъното на коридора, напълни един съд с вода и отвори вратата на камерата.

Вътре Лудата шапчица доволно гризеше опашката си.

[1] Бабун — вид маймуна. — Бел.ред. ↑

5. Търговците

„… Важна роля при асимилирането на новите светове играят Търговците, или по-точно Министерството на търговията, които имат задачата да въведат там пазарната икономика. Най-известната личност в галактиката през този период е Кипчок Нгана, който цяло хилядолетие по-късно е считан за главен виновник за смъртта на Републиката…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… Най-изтъкнат сред тях безспорно е Кипчок Нгана (884–971 от Н. Л.) — твърд и безкомпромисен финансов и организационен гений, който старателно отбягва рекламата. Именно той се бори със зъби и нокти срещу всякакви права за извънземните видове, пак той поддържа на изкуствено дишане живота на отдавна стагниралата Република далеч отвъд всякакви разумни граници…“

„Произход и история на разумните видове“, том VIII

Кипчок Нгана се облегна на стола, качи краката си на бюрото и доволно въздъхна. Нещата вървяха добре — както за него самия, така и за Републиката. Брутният галактически продукт се удвояваше вече шест десетилетия поред, кратката търговска война с Дарион III приключи, Човекът постигна невиждано в историята благосъстояние.

Чувството беше много особено. Вместо да изпитва спокойно задоволство, той беше като човек, който си е изгубил едната обувка и няма представа как ще ходи.

Очите му се плъзнаха по календара. Нищо особено: две посещения от второстепенни служители на Отдела по картография, обяд с търговска делегация от новозавладените денебийски колонии, заседание с плановия отдел на министерството. Този отдел беше най-свидната му рожба, Нгана беше дълбоко убеден в неговото решаващо значение за благосъстоянието на Републиката.

Естествено, те имаха нужда както от Картографите, които дават обща насока на експанзията, така и от Пионерите и Флотата за завладяване на конкретните планети. Психологията също има важно място в този процес и заслужено беше станала Царица на науките. Но всички те имаха преходно значение, тъй като изпълняват задачата си на дадена планета и се преместват на друга. Планетата вече е годна за обитаване, осъществен е контакт с извънземните, Републиката е отпуснала съответните средства за колонизация. И настъпва времето на Търговците, които действат под умелото ръководство на Министерството на търговията, разбира се. Те имат задачата да приобщят новозавладяната територия към общата икономическа структура на Галактиката и здраво да я обвържат с финансовата система на Републиката.

Републиката отдавна беше разбрала, че военната сила е крайна мярка, която може да се използва само в безнадеждни ситуации. Номерът (главен специалитет на Нгана) беше новите светове да получат пазарна икономика от такъв вид, който ще ги направи зависими от търговията с Републиката и ще избие от главата им всякаква мисъл за самостоятелност.

При една трета от населените с разумни същества планети проблемът не беше труден за разрешаване, тъй като там вече съществуваха икономически структури. Останалите две трети обаче бяха напълно девствени и именно те бяха любимото занимание на Нгана. А той беше изключителен майстор в своята работа.

Например Балок VII — сравнително малка планета, обитавана от една напълно самозадоволяваща се раса, която все още се намираше в началото на еволюцията, но притежаваше заложби на добър разум. Жителите на планетата бяха от хуманоиден тип с изцяло тревопасен хранителен режим. Принудени да си осигуряват огромни количества храна, те бяха пропуснали да усвоят голяма част от другите сръчности, необходими за истинската еволюция. Наблюдаваха се опити за фермерство, но климатът на планетата беше прекалено непостоянен за стабилна реколта. По тази причина търговията беше достигнала до фазата на натуралната размяна и си беше останала там…

Нгана направи продължителна инспекция на планетата, след което изпрати там 20 000 от своите тъй наречени аграрни съветници. В резултат реколтата за три години скочи пет пъти. Местните жители не платиха нито цент за това благополучие, но и не получиха възможност да се запознаят с революционната технология на Републиката. В края на тригодишния период се наблюдаваше значително увеличение на раждаемостта, населението на Балок VII рязко нарасна. Използваната селскостопанска техника беше продадена или дадена под наем на частни републикански фирми, всичко изглеждаше наред. Благоденствието продължи още пет години, после по заповед на Нгана „помощта“ спря. Жителите на планетата затънаха в мизерия, болести и епидемии и надигнаха глава. Републиката прояви загриженост и започна да доставя безплатни лекарства и медикаменти. Това продължи шест месеца, после потокът секна.

Доставката на лекарства беше поверена на републиканските търговци. Те започнаха да дават под наем селскостопанска техника на местните жители срещу очакваната реколта на определени култури. По същия начин отпускаха и лекарствата.

Пет години по-късно жителите на Балок VII нямаха нужда нито от машини, нито от лекарства. Бяха се научили да ги произвеждат сами. Така беше създадена селскостопанска икономика. Републиката ловко въведе паричното обръщение, отпускайки заеми за закупуване на нова и усъвършенствана техника. Тя, естествено, осигуряваше по-високи добиви, а единствен купувач за тях беше пак Републиката…

Този случай беше от сравнително лесните. По-големи затруднения срещнаха на Корус XVI. Тамошните обитатели бяха странни създания със силиконова структура, които дишаха амоняк и отделяха въглеродни окиси. Икономиката им беше изключително жизнена и гъвкава, базираща се на производството на редки метали. Аборигените не проявяваха никакво желание да се включат в търговската мрежа на Републиката и бяха напълно доволни от своята изолация.

Нгана оторизира петдесет от своите търговци за изкуствено производство на най-редкия от металите, които се добиваха на Корус XVI. Той лежеше в основата на финансовата система на планетата и играеше ролята на платежно средство. Търговците бързо наводниха новия свят с този метал, продавайки ги на частни лица срещу други, не по-малко важни за Човека химически елементи. Петдесет процента от печалбата на търговците се отделяха за нови количества метал. В крайна сметка той окончателно заля планетата, сечените на ръка монети изгубиха всякаква стойност. Другите петдесет процента от печалбата отидоха за „спасяването“ на корусийската икономика, тоест за приобщаването и към тази на Републиката. В замяна търговците получиха петдесетгодишна концесия върху търговията с тази планета. Само след десет години Корус XVI беше включена в списъка на икономическите сателити на Републиката.

От време на време се наблюдаваха опити за откъсване на отделни планети от икономическия диктат на Републиката, но те рядко имаха успех. Първото и най-често прилагано средство за противодействие беше пълното търговско ембарго. В случай че то се окажеше незадоволително, бързо се прилагаше друга, по-ефикасна мярка: търговците подправяха и пускаха в обръщение огромни количества от паричнообменните единици на съответната планета, независимо от характера им. С изключение на енергийните суровини, в галактиката нямаше нищо толкова ценно, че да попречи на Човека да засипе с него една непокорна планета. На нейния пазар моментално се появяваха огромни количества диаманти, злато, редки минерали, лекарства, хлор, вода — изобщо всичко, което би могло да играе ролята на разменна монета. И те естествено губеха цялата си стойност…

Повечето икономики, независимо дали бяха създадени по естествен начин, или натрапени от Републиката, използваха изкуствено наложени платежни средства, които имаха стойност само поради общественото доверие в тях. Но на някои планети нещата стояха другояче. Например имаше такива, да речем Светът X, на които за разменна монета се използват ябълките. Натрупване на подобни средства не можеше да има, просто защото ябълките се изяждаха. Следователно номерът с пренасищане на пазара там не можеше да действа, тъй като колкото повече ябълки се внасят, толкова по-голяма би била консумацията им. Тогава се действаше по обратния начин — търговците откриваха някакъв вредител за унищожение на реколтата, след това внасяха ябълки от други планети и контролираха пласмента им…

Да, Нгана си знаеше работата. И я вършеше добре. До момента бяха открити над 4000 планети с разумни обитатели, 1500 от тях вече бяха добре смазани зъбни колела в машината на републиканската икономика. Преди да се пенсионира, Нгана очакваше тази цифра да се удвои.

В момента обаче беше напрегнат и не можеше да разбере защо. Вече година имаше лоши предчувствия, беше започнал да се съмнява в мъдростта на политиката за бързо асимилиране на толкова много светове. Не се страхуваше от опитите за икономическа независимост; с подобни проблеми той се справяше бързо и ефикасно. Беше нещо друго — по-задълбочено и по-опасно, нещо, което усещаше като лъч светлина, уловен с крайчеца на окото… Нещо, което изчезваше в момента, в който се извръщаше към него…

Зажужа приглушен сигнал, той протегна ръка и натисна един от бутоните на комуникационния панел върху бюрото си.

Обаждаше се Рениан, министър на търговията и негов пряк началник. Върху екрана се появи разтревоженото му лице, обградено с ореол от сивеещи коси.

— Кип, моля те да отмениш всичките си ангажименти за днес — рече той. — Ела веднага в кабинета ми!

— Нещо сериозно? — вдигна вежди Нгана.

— Изключително.

— Идвам — кимна Нгана, изключи интеркома и спусна краката си на пода. Поколеба се дали да вземе бележник, но в крайна сметка се отказа, тъй като разговорът положително щеше да бъде записан. Пет минути по-късно вече седеше край голямата овална маса в кабинета на Рениан, компания му правеха домакинът и една непозната възрастна жена.

— Кип, запознай се с госпожица Агата Мур, член на нашата търговска комисия на Лодин XI. По всичко личи, че госпожица Мур е тук с неприятни новини…

— Какво мога да направя за вас, госпожице Мур? — вдигна глава Нгана.

— Нищо — отвърна жената. — По-скоро аз бих могла да направя нещо за вас… Или поне да ви подготвя за това, което някой се готви да ви направи…

Нгана хвърли бърз поглед към Рениан, който само вдигна вежди и сви рамене.

— Лично мен ли имате предвид? — попита той.

— Страхувам се, че не — отвърна госпожица Мур. — Говоря за вас като за отговорен служител на Републиката, който, страхувам се… е създал този проблем благодарение на своите професионални умения…

— Аз пък се страхувам, че не следвам мисълта ви, госпожице Мур — промърмори Нгана и прокара пръсти през гъстата си черна коса.

— Ако имахте представа какво се готвя да кажа, едва ли щях да бъда тук — изгледа го хладно жената.

— Извинете — рече Нгана. — Моля, продължавайте…

— Господин Нгана, аз не съм психолог, предполагам, че и вие не притежавате подобни качества… Страхувам се обаче, че ще ни трябва специалист в тази област, за да разберем напълно хода на събитията…

Нгана отново стрелна Рениан, убеден, че това е началото на някакъв добре планиран майтап.

— Преди да продължа, бих искала да зная каква точно е вашата специалност, господин Нгана — добави госпожица Мур.

— Работата ми е да създавам благоприятни икономически условия сред извънземните цивилизации и да ги насочвам към благоприятни за Републиката търговски отношения — отвърна Нгана.

— С други думи, вие издигате жизненото равнище на неразвитите в икономическо отношение планети и им предлагате всички облаги на републиканската система, така ли?

— Именно — кимна Нгана.

— Знаете ли точните цифри на брутния галактически продукт за последните дванадесет месеца?

— Някъде около 160,4 трилиона кредита — отвърна незабавно Нгана.

— Точната цифра е 160,369 трилиона — каза госпожица Мур. — А имате ли представа каква част от този продукт е създадена пряко от извънземните светове и цивилизации?

— Не, нямам.

— 88 321 трилиона кредита — осведоми го госпожица Мур. — Говори ли ви нещо тази цифра?

— Само това, че сме свършили страхотно добра работа при приобщаването им към републиканската икономика — отвърна Нгана.

— Това е вашата гледна точка. Те обаче имат чувството, че са под икономическо робство…

— Какво искате да кажете?

— Искам да кажа, че доставяйки толкова голяма част от републиканския капитал, те имат желание да получат и съответната част от печалбата. Казано просто и ясно, те искат статут на съдружници.

— Ето я изгубената обувка — промърмори Нгана.

— Моля? — погледна го с недоумение Рениан.

— Нищо — тръсна глава Нгана и отново насочи вниманието си към жената. — Откъде знаете това?

— Вие работите с цифри, а аз с живи същества — отвърна госпожица Мур. — Независимо дали са хора или извънземни. Въпросът беше основна тема на неотдавна състоялия се Общ конгрес на Лодин XI. Делегатите на извънземните цивилизации го поставиха открито и ясно. Настояват да получат достойно възнаграждение за икономическия си принос към Републиката.

— Искат част от дейността, така ли? — вдигна вежди Нгана. — А как е организацията им?

— На изключително равнище — увери го госпожица Мур. — Както вече казах, вие сте си свършил работата добре, бих казала — прекалено добре… Благодарение на вас те разполагат с икономически клуб, който е пряка заплаха за интересите ни.

— Някакви рапорти в потвърждение на подобна теза? — извърна се към Рениан Нгана.

— Цял ден получавам сведения в тази насока — отвърна министърът. — Макар и в ранна фаза, движението действително съществува…

— Свързахте ли се с Отдела по психология?

— Не, Кип — поклати глава Рениан. — Реших, че първо трябва да обсъдим положението…

— Изхождайки от тезата, че Републиката никога не би дала право на глас на четиристотин милиарда извънземни, аз считам, че нашите действия трябва да бъдат насочени към потискане и елиминиране на всякакви подобни сдружения — твърдо отсече Нгана.

— Трябва ли да ви напомням, че само преди две хиляди и шестстотин години вашата собствена раса е била жертва на далеч по-робски условия от тези, които предлагате на днешните си подчинени? — попита госпожица Мур.

— Ще имам предвид забележката ви — кимна Нгана. — Макар че в интерес на истината моите прадеди не са напуснали африканския континент преди началото на Гражданската война в Америка. Ще ви кажа мнението си съвсем честно, госпожице Мур… Ако бях жител на Денебийските колонии или на Лодин XI, аз без съмнение щях да бъда привърженик на идеята за съдружие… Точно както щях да бъда противник на робството в Америка, ако се бях родил там преди векове… Но аз не съм нито едното, нито другото. Аз съм отговорен служител на Републиката и защитавам интересите на своя работодател. Или, грубо казано, аз съм от правоимащите. В емоционален план съчувствам на проблемите на правонямащите, но върша работата си с разум, а не с чувства. След като Човекът се е заел да изпълнява онази историческа мисия в галактиката, която му принадлежи по рождение, аз се чувствам длъжен да съдействам на тези усилия с всичките си сили и умения. А това означава да отстранявам от пътя му всичко, което би го отклонило от целта. Включително идеите на извънземните популации за честна игра и морал!

— Колко благородно! — саркастично се усмихна госпожица Мур.

— Благородността не е пазарна стока. На мен ми плащат да решавам проблемите, а не да ги оценявам по морални критерии. Съжалявам, че не изпитвате възхищение от моята етика, но едновременно с това признавам, че не оценявам особено високо и вашия прагматизъм…

— Кип — намеси с нотка на нетърпение в гласа Рениан. — Моля те де ме изчакаш навън… Провери какви решения на проблема предлагат Психолозите, след мъничко ще бъда с теб…

Нгана излезе от кабинета и се насочи към тапицираното с плюш преддверие. Рениан се присъедини към него след няколко минути, лицето му беше разтревожено.

— Когато те повиках, имахме да разрешаваме един проблем — рече с въздишка той. — А сега са два…

— Така ли?

— Тя иска да ни вземе главите.

— И на двамата?

— Да — кимна Рениан. — Твоята за това, което каза… А моята — защото не съм те уволнил още на минутата!

— Тя е една доста тривиална бабичка — промърмори Нгана.

— Богата тривиална бабичка с изключително влияние в политическите среди — поправи го Рениан.

— Колко сериозни са нещата?

— Зависи от връзките й. Би могла да…

— Нямам предвид нея — прекъсна го рязко Нгана. — Имам предвид същността на проблема: сериозни ли са исканията на планетите за съдружнически статут?

— Вече ти споменах, че едва преди няколко часа бях запознат с тези искания… Мога да кажа само едно: симпатиите към тях са доста големи.

— Но Републиката е против тях, нали?

— Естествено.

— Какво представлява този съюз на планетите? Могат ли да действат единодушно?

— Все още не — поклати глава Рениан. — Но след двадесетина години — с положителност. Никога не сме налагали ограничения в областта на търговията, миграцията и свободното придвижване в рамките на галактиката. Ако те имат желание да се обединят, нищо не може да ги спре…

— Добре — въздъхна Нгана. — Предполагам, че ще се наложи да започнем с процеса на елиминирането. Психолозите трябва да определят онези планети, които нямат желание или кураж да се опълчат срещу нас. Вероятно половината ще бъдат такива… А останалите просто ще притиснем достатъчно здраво, за да забравят всякакви идеи за напускане…

— Подходът ти е грешен — поклати глава Рениан. — Те не искат да напускат, те искат по-големи права вътре в републиканската система. Никой не говори за независимост.

— Зная това — отвърна Нгана. — Но нали е необходимо да разколебаем изходните им позиции?

— Да, но това трябва да стане, без да прережем гърлото на Републиката, във финансово отношение имам предвид…

— Не зная как да го кажа деликатно, но… — проточи колебливо Нгана.

— Какво „но“?

— Ти имаш забележителната способност да изтъкваш очевидното… Извинявай, не искам да засягам гордостта ти. Избран си на този пост благодарение на фантастичните ти административни способности. Но решението на настоящия ни проблем просто не е по силите ти. С цялото си уважение предлагам да се оттеглиш и да го оставиш в ръцете на Мозъчния тръст…

— Имаш предвид себе си, нали?

— Да, себе си и моя екип… Ти би могъл да придадеш на евентуалното ни решение всички необходими дипломатически и политически нюанси, но то първо трябва да бъде взето, нали? Затова предлагам да се захващам за работа, а не и двамата да си губим времето в празни приказки…

— Знаеш ли какво най-много ме дразни у теб, Кип? — попита с въздишка Рениан.

— Какво?

— Когато се опитваш да ме убедиш в правотата на дадена теза, ти си най-галантното копеле на света… Но когато и двамата знаем, че си прав, ти се превръщаш в невъзпитан и нагъл тип, когото буквално не мога да понасям!

Нгана го дари с широка усмивка и се върна в кабинета си. Извика четирима от най-способните си сътрудници, разясни им проблема и им постави задачата да изработят детайлите на плана, който вече беше успял да нахвърли в главата си. Когато това приключи, той се свърза с Отдела по психология и поиска подробна характеристика на всяка от популациите, с които се налагаше да работи. Някои от тях бяха лоялни на Човека, други нямаха достатъчно емоционална свобода да поставят ултиматум на Републиката, на трети просто не им пукаше… В крайна сметка се оказа, че 845 планети са твърдо решени да се борят за статута на съдружници с Републиката.

Естествено, определението „съдружници“ беше доста произволно — едно предизвестие за нещата, които тепърва щяха да се случат. Но смисълът му беше ясен и категоричен: поставя се началото на дълъг и труден процес по прехвърлянето на политическата власт от Човека към извънземните разумни видове…

Един дълбоко противоречив процес, пълен с политически препятствия. Републиката не изпитваше желание да налага превъзходството си с груба военна сила. Защото в галактиката има над един милиард слънца, около половината от тях се въртят планети. Разумен живот или наченките на такъв съществуват на всяка двадесета от тези планети. Следователно би било крайно неразумно да се изправяш срещу толкова силен, макар и все още потенциален противник…

Освен това съществуваха и около 2500 планети с разумни обитатели, които твърдо отказваха да поддържат търговски отношения с Републиката. Безкомпромисното отношение към братята им по съдба едва ли ще бъде най-добрия начин за тяхното привличане в икономическата общност на Републиката.

И накрая, имаше опасност от Пета колона… Това бяха хората, които искрено вярват в правото на извънземните светове за по-справедливо разпределение както на благата, така и на политическата власт в галактиката. Те безспорно ще бъдат най-опасни, тъй като в този исторически момент Човекът повече отвсякога се нуждаеше от монолитно единство в рамките на своето малобройно братство. Външната заплаха беше прекалено силна и многообразна, противоречията в това братство щяха да бъдат непозволен лукс за една раса, която държи да запази своето доминиращо положение в галактиката. Това налага кадифена ръкавица към всички Човеци, които симпатизират на извънземните, рече си с въздишка Нгана. Железният юмрук под нея ще остане скрит за по-добри времена…

Рапортите започнаха да пристигат. Гама Лепорис IV не би могла да създава затруднения. Планетата все още беше напълно акватична, прекъсването на комуникациите й с останалите не представляваше никаква трудност. Денебийските колонии обаче бяха нещо друго. Информацията сочеше, че там не само разполагат с ядрено оръжие, но и с капацитет да го използват… Икономиката на Байндър VI зависи изцяло от атома, но там няма естествени находища от разпадащи се елементи. Едно ембарго на ядреното гориво вероятно ще свърши работа. Канфор VI и VII биха издържали на ембарго в продължения на десетилетия. Политическата система там беше жизнена, а последните двама губернатори получиха мандатите си благодарение на доктрината за съдружие… Така продължи и нататък… Планета след планета, популация след популация, икономика след икономика…

В края на седмицата Нгана започна да придобива представа за общата картина в галактиката. Както и очакваше, начин да запази в сферата на републиканското влияние всичките 845 планети просто нямаше. За част от тях това беше възможно в краткосрочен план, но в дългосрочен беше ясно, че единственият начин извън тоталната асимилация е пълното признаване на техните икономически и политически искания.

— Това е практически израз на древната история за кутията на Пандора — въздъхна Нгана, обръщайки се към своите сътрудници. — Половината от тези светове ще изпаднат до състоянието на икономическо, а вероятно и социално варварство. Но другата половина ще се обедини в една напълно конкурентноспособна общност. Отначало конкуренцията ще бъде предимно икономическа, но разширяването й в политически и военен аспект е неминуемо. На този етап от историята обаче Човекът просто не може да си позволи подобен ход. Според мен ще бъде най-добре да направим всичко възможно за максимално безболезнен за нас преход, който същевременно да бъде бавен и труден за извънземните… Така ще спечелим време. Някъде в далечното бъдеще Човека може би отново ще успее да концентрира сили и енергия за тотално владичество в галактиката… Имате ли забележки?

— Не бих искал да съм наоколо след поредните избори! — промърмори един от сътрудниците му.

— Ще проведем и следващите избори, и още двадесет след тях — увери го Нгана. — В галактическата структура на властта ще настъпят дълбоки промени, да се надяваме временни… Но никой от нас няма да живее достатъчно дълго, за да ги види. Надявам се не допускате, че ще предадем властта просто ей така… Не, господа, това няма да стане. За целта ще постъпим в съответствие с плана, който ще чуете сега.

Първо: трябва да се направи тотално преразпределение на електоралните сектори. Това заедно с няколко ловки промени в избирателния закон ще ни осигури политическата власт дори ако дадем избирателни права на всички аборигени едновременно.

Второ: всяка от планетите, която желае статут на съдружник, ще трябва да заплати скромна такса. Аз предлагам тя да бъде в размер на 1/3 от брутния планетарен продукт в продължение на двадесет години.

Трето: представителството в бъдещото съдружие да е на базата на планетарна, а не на расова основа. Така Човекът ще бъде пълномощник на повече от десет хиляди планети и колонии, докато останалите разумни популации ще разчитат на не повече от дузина-две…

— По този пункт ще вдигнат шум до Бога — обади се един от сътрудниците.

— Още по-добре. Поне петдесет години ще минат за неговото преодоляване. А това са петдесет години, спечелени за Човека…

Четвърто: всички военни сили и бойна техника остават в разпореждане на Човека…

— И това едва ли ще мине — отбеляза същият сътрудник.

— В юридически смисъл е така — кимна Нгана. — Но кой командир ще предаде доброволно флотата си само защото някакво доминирано от аборигени правителство настоява за това?

Пето и последно: преди конкретните действия за встъпване в пълноправно съдружие всяка от планетите трябва да получи лиценз… Това ще проточи процеса с нови двадесетина години…

Така оформените предложения бяха напечатани и предадени на Рениан. Неговият юридически екип щеше да има грижата за редакцията на текста в дипломатически смисъл. След това документът щеше да бъде предаден на Генералния секретар, чийто подпис го превръщаше в закон.

Извънземните не останаха във възторг от това, което им беше предложено. Но разумът им надделя, всички си даваха сметка, че новият закон все пак е по-добре от нищо. Бавно и неохотно започнаха да го подписват. А Нгана беше принуден да признае, че в постъпката им има логика. Никой нямаше да спечели нищо, ако откаже съдружието под формата, която предлагаше Републиката…

Няколко седмици по-късно отново го повикаха в кабинета на Рениан. Там го очакваше госпожица Агата Мур, вече официално назначена за председател на новосформираната Комисия за правата на извънземните. Уточниха някои второстепенни формалности, след което Рениан отвори бутилка от най-скъпия си алкохол и напълни чашите.

— Пия за Човека — тържествено рече той. — За онзи Човек, който едва ли ще ухае на рози след всичко това, но ще продължава да бъде на върха!

— Наистина ли вярвате в това, господин Рениан? — попита госпожица Мур.

— Абсолютно — кимна министърът. — С един замах ние увеличихме доходите на Републиката с цели двадесет процента, измъкнахме се от много деликатна ситуация и успяхме да запазим господството на Човека поне за близкото бъдеще.

— А вие какво мислите, господин Нгана?

— Мисля, че с Човека е свършено! — отсече Нгана.

— Какво?! — погледна го с недоумение Рениан.

— О, това няма да стане нито утре, нито дори след един век — поклати глава Нгана. — Но правилата са окачени на стената. Нашата експанзия беше прекалено дръзка и прекалено бърза. За кратко време се опитахме да направим много… След четиристотин-петстотин години ще привършим камъните, с които замеряме останалите раси… И тогава ще дойде краят. О, това няма да е краят на човешката раса, аз съм се погрижил да й оставя достатъчно военна мощ… На практика ние не само ще оцелеем, но и ще просперираме… Но това, което няма да имаме, ще бъде желязната ръка, с която днес управляваме галактиката… Първата страница от галактическата история на Човека е затворена, господа. Затова ще е най-добре да задържим това, което имаме, за да оцелеем през следващите едно-две хилядолетия… А после сигурно ще бъдем готови за нова експанзия…

— Говориш така, сякаш ни предстои мрачно Средновековие от галактически тип — промърмори намръщено Рениан.

— Не — поклати глава Нгана. — По-скоро искам да кажа, че със златния век вече е свършено… Прав ли съм, госпожице Мур?

— Напълно — кимна възрастната жена.

— Дявол да те вземе! — възкликна Рениан. — Всичко звучи така, сякаш си ни продал!

— Нищо подобно — спокойно отвърна Нгана. — Просто отложих неизбежното за максимално дълъг срок и сключих най-добрата за нас сделка… И знаеш ли къде се крие основният ни проблем? (Не искам да го наричам грешка…) В нашата вековна мечта за галактическа империя… Да, не се заблуждавай! Ние винаги сме мечтали за империя. Но за да държиш един свят под контрол, ти трябва да контролираш икономиката му… Всеки свят обаче, който може да има икономика, задължително трябва да се развива, да бъде устремен към повече знания. Така се стига до желанието за достойно заплащане на труда… Извънземните го разбраха сега, в този исторически момент, и ни представиха сметката…

Ако ще те накара да се чувстваш по-добре, спокойно ще ти го кажа: още дълги години Човекът ще бъде представител на най-силната и влиятелна раса в галактиката. Но след някое и друго хилядолетие той неизбежно ще се окаже сам, изправен срещу всички останали. Или в най-добрия случай галактическите цивилизации ще имат различни цели от неговите… Именно тогава ще настъпи втората фаза от съдбата на Човека. Първата беше да преодолее препятствията на Природата — едно начинание, завършило с пълен успех. Следващата стъпка ще бъде в друга посока: той трябва да се справи с разумните същества в галактиката, много от които са страничен продукт на Природата, незаконородени деца от собствения му съюз с нея… И много от които притежават безумни амбиции и склонности, за които ние не носим никаква вина… Ще бъда изненадан, ако се окаже, че тази нова стъпка бъде преодоляна с лекотата на първата. Но ако Човекът иска да остане истински господар на галактиката, той рано или късно ще трябва да я направи…

— По-скоро късно — обади се Агата Мур.

— Не бързайте да ни отписвате — погледна я Нгана. — А сега, с ваше позволение, ще изоставя проблемите на далечното бъдеще и ще се завърна в настоящето. Обитателите на Пино VIII не дават пет пари за стойността на нашите кредити, а аз получавам заплата именно в такива. Затова се налага да се заема с тях по-отблизо…

След тези думи човекът, който продължи живота на Републиката, подписвайки смъртната й присъда, стана и напусна стаята. Завърна се в своите владения и потъна в проблемите на настоящето. Бъдещето може да почака, така или иначе то ще реши проблемите си независимо как…

Трето хилядолетие
Демокрацията

6. Дипломатите

„… Скоро става ясно, че Демокрацията е възприела уродливите форми на Франкенщайн по вина на самия Човек. Почти всички влиятелни служби в галактиката се оказват в ръцете на извънземни раси и Човекът внезапно е изпаднал в слаба позиция, непозната до този момент. С оглед запазването на последните останки от своята икономическа и политическа власт той прибягва до дипломатите, които вече не са обикновени посланици, а творци на съвсем конкретна политика, като например…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… Както винаги непримирим по отношение на пораженията (дори онези, настъпили в резултат на неизбежното преструктуриране на галактическата икономика и последвалите промени в дипломацията), Човекът скоро създава своя нов Дипломатически корпус. Официално неговите членове са посланици на добра воля, които имат задачата да привличат нови съюзници и да изглаждат недоразуменията със старите, но на практика…“

„Произход и история на разумните видове“, том VIII

Хиляда и сто години без слава и успех са прекалено много, помисли си Хермиън Чатъм-Смит.

Погледна към един от екраните на своя кораб, който стремително се носеше в Космоса. Очите й бяха заслепени от блясъка на стотици милиони звезди, вплетени в искрящи гирлянди. Някои от тях Човекът вече беше изгубил, други все още съумяваше да задържи. Но той изпитваше глад по отношение на всички; толкова силен глад, че почти усещаше вкуса им в устата си…

Празната, прогаряща страст не беше нищо ново. Човекът я беше изпитвал и преди, вероятно я притежаваше по рождение. Беше се понесъл из Космоса като млад и недодялан гигант, заграбвайки всичко, до което можеше да се докосне. Но обладан от младежко нетърпение, беше сграбчил повече, отколкото шепата му можеше да задържи. Някога държеше над дванадесет хиляди свята, сега тази цифра беше едва девет. И в продължение на петдесет поколения той напразно се опитваше да възстанови статуквото.

Тези светове бяха ценни сами по себе си, но най-съблазнителното им качество беше ролята на символи, на доказателство за превъзходството на Човека.

И той беше твърдо решен да си ги върне. Дори сега, притиснат до стената, мечтаеше не за оцеляване, а за възстановяване на всичко в галактиката, което му принадлежеше по рождение. Успехът нямаше да дойде така лесно, както по време на републиканския разцвет. Този път той ще бъде граден солидно, с голям запас от търпение. За да живее толкова дълго, колкото и самият Човек…

А Човекът възнамеряваше да живее дълго, много дълго.

Първите стъпки бяха прости: Човекът трябва да заздрави това, което все още е негово притежание. Експанзията му продължаваше, но вече с умерени, предпазливи темпове. Завладяването на нов свят се осъществяваше само след като предишният бъде стопроцентово осигурен. Никога не забравяше, че насреща му се изправя цялата огромна галактика, обединена да се противопоставя на експанзионистичните му помисли… Малко или повече тя все още се нуждаеше от неговата наука и търговия, от неговото лидерство. Но едновременно с това тя съвсем не беше склонна да играе по неговите правила…

И точно тук е моята роля, рече си с въздишка Хермиън.

Пръстите й натиснаха някакъв бутон върху контролния панел.

— Колко ни остава?

— Около два часа — отвърна пилотът. — Някакви нови заповеди във връзка с кацането?

— Не, предвид постъпилата до този момент информация. Искам да спреш на място в момента, в който можем да осъществим пряко наблюдение.

Главата й отново се извърна към екрана. Някъде далеч напред се криеше целта на пътуването й. Две малки незначителни раси водеха малка и незначителна война. Огромният бюрократичен апарат на Делурос VIII (Земята не беше изоставена, но отдавна беше станала тясна за бюрокрацията) беше стигнал до заключението, че едната от тези раси се нуждае от съюзник. Част от предвижданията на Кипчок Нгана, направени преди повече от две хилядолетия, се оказаха абсолютно точни: въпреки че военната и икономическата мощ на Човека е нищожна в сравнение с тази на галактическите светове, обединени срещу него, той продължава да бъде най-могъщият самостоятелен вид. Което означаваше само едно: докато все още е в състояние да преговаря с тези светове поотделно, преимуществото несъмнено ще бъде на негова страна.

Малко преди да изтекат два часа, пилотът я информира, че навлизат в системата, в която се намира и родната планета на раморианците. Хермиън повика командор Лусиъс Барнс — своя млад и блестящ военен съветник.

— Точна ли е нашата предварителна информация? — попита го тя.

— Да, съвсем — отвърна младежът. — Рамор до голяма степен прилича на Земята. Масата й е с десет процента по-малка, кислородното съдържание на въздуха — леко над нашите стандарти. Извършва пълно завъртане около оста си за деветнадесет часа, което означава, че годината се състои от приблизително 322 дни. Според наличната информация населението би трябвало да говори езика „Галактик-К“…

Последната новина беше добра. В огромното многообразие на галактиката не можеше дори да се мисли за универсален език. Но комуникацията искаше своето и по тази причина бяха направени огромни усилия за въвеждането на няколко основни наречия, с чиято помощ се установяваха междупланетни контакти. Те се наричаха галактически езици, обозначени с различни символи: К — за кислород, Х — за хлор, М — за метан, Г — за гутурални звуци и Н — за неидентифицирани начини на изразяване. Почти 85% от разумните видове в галактиката дишаха кислород, хлор или метан, но никой не можеше да очаква, че същество, което диша метан под формата на кристали, ще бъде в състояние да издава онези експлозивни звуци, които са присъщи на съществата, дишащи кислород… Това се отнасяше и за всички останали видове. Бавно и постепенно са били създадени петте основни езика в галактиката, базиращи се на презумпцията, че популацията на съответната планета ще умее да контактува поне на един от тях… Естествено, редом с тези езици съществуваха стотици хиляди, а вероятно и милиони местни наречия, които едва ли някога щяха да се поддадат на синхронизиран превод, колкото и бавен да е той… Въпреки това всеки галактически пътешественик разполагаше с портативен електронен преводач, който ако не друго, поне пренасочваше съответното наречие към някой от универсалните галактически езици… На практика едва 20% от коренното население на планетите знаеше за съществуването на галактически езици, но в повечето случаи това беше достатъчно.

— Можем ли да направим оценка на ситуацията? — попита Хермиън.

— Да, госпожо — кимна Барнс. — Системата се състои от шест планети. Рамор има две луни, а петата е планета-гигант и има единадесет… Почти всички са населени, спектралният анализ показва наличието на полезни изкопаеми, главно желязо и ограничени количества редки метали. Вероятно това е причината за колонизирането им… В момента третата и седмата луна на петата планета са обект на нападение от страна на сравнително малка военна част, която обаче разполага с добро въоръжение и висока степен на мобилност.

— Това трябва да са теронийците — подхвърли Хермиън.

— Какви същества обитават Терон, госпожо?

— Дишащи хлор. Самата планета е в системата на съседната звезда, на около два парсека разстояние. Преди време сме контролирали четвъртата планета в системата, но към Терон (която е девета) не сме проявили интерес. От информацията, с която разполагаме, личи, че Терон и Рамор са сключили договор, според който Рамор получава възможност да експлоатира залежите на втората планета от системата на Терон. В замяна на това теронийците могат да ползват полезните изкопаеми на луните, които се въртят около петата планета на Рамор. Не знаем какво точно е станало, но преди около шест години работата е прекратена, двете страни закриват посолствата си и прекъсват всякакви контакти помежду си. Започва серия от въоръжени сблъсъци, които са ограничени и не прерастват във всеобща война…

— И как ще завърши всичко това?

— Според нашите анализи ще победи Терон, но с цената на тежки загуби.

— Тогава защо се насочваме към системата на Рамор? — попита Барнс.

— Защото раморианците несъмнено изпитват по-остра нужда от „големия брат със здрави мускули“ — отвърна Хермиън. — Векове наред и двете раси отказват всякакви търговски контакти с Човека, същевременно и двете притежават аграрни продукти и редки метали, които представляват интерес за нас. Имам заповед да установя търговски контакти с някоя от тях, а най-добре и с двете… При пълната свобода да постъпя както намеря за добре…

— Имате ли конкретни идеи?

— Естествено — кимна Хермиън. — Но първо искам да чуя какво е мнението ви за техните бойни кораби, сравнявайки ги с нашия…

— Изобщо не може да става въпрос за сравнение — дойде бързият и категоричен отговор на командора. — Дори ако бъдем атакувани от двадесет техни кораби едновременно, едва ли ще получим нещо повече от една-две драскотини.

— Имате предвид както корабите на Терон, така и тези на Рамор, така ли?

— В структурно отношение те са коренно различни, но бойните им качества са приблизително еднакви — отвърна Барнс.

— По мои сведения теронийците разполагат с флота от петдесет и пет бойни кораба, докато противниците им имат тридесет и два.

— Това означава, че нито една от враждуващите страни няма достатъчно сили за тотално нападение срещу другата — усмихна се Барнс. — И затова прибягват до ограничени удари.

— Съгласна съм — кимна Хермиън. — По неписано правило тези удари са насочени към работните площадки и никоя от страните не прави опит за масирани атаки към самата планета на противника. Можете ли да кажете колко теронийски кораби се намират около луните на Рамор в момента?

— Засякохме шестнадесет, може би има още един-два, които са ни се изплъзнали…

— Така, така… — проточи Хермиън. — Напълно достатъчно… Бихте ли ми осигурили връзка с Рамор?

След няколко минути вече разговаряше с личност, която вероятно беше самият шеф на правителството на Рамор или поне негов оторизиран представител.

— Приемете поздрав от кораб „Хаити“, пристигнал от Делурос VIII, собственост на човешката раса — произнесе в микрофона Хермиън.

— Добре дошли, кораб „Хаити“ — долетя отговорът. — Бихте ли обяснили целта на своето посещение?

— Нашите две раси живяха твърде дълго в изолация — внимателно отвърна Хермиън, давайки си сметка за особеностите на „Галактик-К“. — Смятаме, че е дошло време да възобновим братските отношения помежду си и отново да отворим космическите маршрути между нашите планети в името на всеобщото благо… В знак на добра воля носим един малък подарък: автоматизирана линия за производство на изкуствени тъкани, които вашите миньори без съмнение ще оценят… В замяна не искаме нищо, освен правото да търгуваме свободно с вас.

— Страхувам се, че това е изключено — отвърна представителят на Рамор. — Преди няколко века народът ни вкуси от плодовете на „свободната търговия“ с Човека и този вкус се оказа твърде горчив… Ние добре помним това. Срещу вас няма да се предприемат враждебни действия, но кацането ви на планета от нашата система е строго забранено. Оценяваме по достойнство приятелския ви жест, но не желаем възобновяване на търговските връзки нито с Делурос VIII, нито с която и да било друга планета, населена от Човеци.

Хермиън прекъсна връзката и се извърна към Барнс.

— Госпожо?

— Време е за един по-изразителен жест — усмихна се тя. — Казахте, че шестнадесет теронийски кораба атакуват луните на петата планета, нали? Можем ли да унищожим около дузина от тях без риск за екипажа?

— Напълно.

— Тогава издайте съответните заповеди, а оцелелите теронийски кораби подгонете към родната им планета.

„Хаити“ се озова в пространството около спътниците за броени минути. После без никакво предупреждение унищожи пет бойни кораба на Терон.

Останалата част от операцията приличаше по-скоро на обикновени маневри. Със своята скорост, маневреност и въоръжение „Хаити“ разпиля теронийската армада за броени секунди. Оръжията на борда му бяха толкова съвършени, че извънземните нямаха никакви шансове. Вероятно защото бяха продукт на хилядолетната надпревара във въоръжаването, съпътствала еволюцията на Човека от пещерата до наши дни… Четирите оцелели кораба се понесоха обратно към Терон.

— Има ли начин да симулираме тежко попадение в корпуса на „Хаити“? — попита Хермиън.

— Веднага ли? — вдигна вежди Барнс.

— Да, още преди теронийците да се окажат извън обсега на собствените си уреди за наблюдение. После ще се насочим към Рамор с изкуствени затруднения в навигацията, но все пак достатъчно бързо, за да не бъдем настигнати от онези глупаци…

Пилотът изпълни заповедите на Барнс със забележително умение. Теронийците се прибраха на планетата си абсолютно убедени, че „Хаити“ е временно обезвреден и ще му трябва време за сериозен ремонт.

Не след дълго Хермиън отново разговаряше с представителя на Рамор:

— Кораб „Хаити“ от Делурос VIII ви изпраща своите поздрави за успеха.

— Позицията ни остава непроменена — дойде резкият отговор.

— Не се съмняваме във вашата искреност — рече Хермиън. — За да докажем своите добри намерения към народа на Рамор, преди броени минути ние влязохме в конфликт с няколко кораба на Терон, които бяха блокирали луните на вашата пета планета.

— Какво?… — Радиовръзката не беше достатъчно чувствителна, но Хермиън беше сигурна, че е доловила изненадано хълцане.

— Постигнахме блестяща победа за народа на Рамор — продължи тя. — Корабът ни няма отличителни белези и тази победа ще бъде приписана на вашето планетарно правителство. Надяваме се, че ще приемете този жест като ново доказателство за нашите добри намерения и ще…

— Всички ли унищожихте? — прекъсна я повелително гласът.

— Момент, трябва да прегледам бележките си — усмихна се Хермиън, представила си ясно изпотеното от напрежение лице на говорителя отсреща. — Не… — рече тя, оставила паузата да се проточи. — Напълно унищожени са дванадесет кораба на Терон, без никакви загуби за раморианците. Четири кораба успяха да се измъкнат, но това не е пречка да възобновите работа на въпросните сателити, когато пожелаете…

— Сигурни ли сте, че четири са избягали?

— Да — тихо отвърна Хермиън. — Лесно бихме могли да ги настигнем и унищожим, но тогава тираните на Терон нямаше да научат урока си. А той е прост и ясен: никой не може да заплашва безнаказано нашите приятели от Рамор!

В мембраната прозвуча нещо като стенание.

— А сега, за да докажем още веднъж своите добри намерения, ние потегляме обратно към Делурос VIII — продължи Хермиън. — Няма да се появим във вашето звездно пространство, докато вие самите не ни потърсите за взаимноизгодни контакти. Ние продължаваме да ви считаме за свои братя и ще очакваме предложението ви за нов търговски договор. Дотогава ви желаем всичко хубаво, дано вашите божества са благосклонни към народа на Рамор!

Прекъсна връзката и със задоволство установи, че оттатък направиха настойчив опит за нейното възстановяване.

— Почакайте! — разнесе се от репродуктора развълнуваният вик на рамориеца. — Не можете да си тръгнете просто ей така!

— Защо? — невинно попита Хермиън. — Даваме си ясна сметка, че за да оцените на нашия братски жест, ще ви трябва време. Готови сме да чакаме колкото трябва, а след това ще ви приемем с разтворени обятия… Човекът отдавна вече се е отказал от насилствено налагане на волята си…

— Ами ако теронийците се завърнат? — попита гласът.

— Те все още са по-многобройни от нас!

— Защо ще го сторят? — сладко попита Хермиън. — Вече получиха един добър урок и едва ли биха дръзнали да предприемат тотално нападение срещу вас…

— Но никога не са били и така тотално провокирани — отвърна загрижено гласът.

— Според мен тревогите ви са напразни — въздъхна Хермиън. — Още повече че оцелелите кораби на Терон бяха доста далеч и едва ли са забелязали повредата на „Хаити“…

— За какво става въпрос? — попита разтревожено гласът.

— По време на преследването бяхме улучени от случайно изстрелян заряд — поясни Хермиън. — Попадението е в областта на двигателите и ние временно сме лишени от тяга. Но теронийците бяха твърде далеч и положително не са видели това… Разстоянието беше не по-малко от десет милиона мили.

— Но техните средства за наблюдение имат два пъти по-голям обхват! — извика разтревожено рамориецът. — Вече са убедени, че могат да повторят атаката! Само след два дни отново ще са тук!

— Много съжалявам — въздъхна изразително Хермиън.

— Поправката на „Хаити“ ще ни отнеме не повече от половин ден, но се страхувам, че няма къде да я осъществим и обратният път до Делурос, особено в това състояние, ще трае поне година…

— Задръжте така — каза гласът и радиовръзката прекъсна. След няколко минути говорителят изпука и рамориецът отново се обади: — Получих заповед да ви съобщя, че можете да извършите ремонта си на Рамор или в околопланетното пространство, по ваш избор…

— Много мило от ваша страна — отвърна Хермиън. — Но ние сме на мнение, че вече ви причинихме достатъчно безпокойство. Затова ще продължим пътя си към Делурос VIII, ще ремонтираме „Хаити“ там и ще чакаме предложението ви за нов търговски договор.

— Но теронийците ще ни унищожат!

— Надценявате ги — подхвърли небрежно Хермиън, помълча, после добави: — Но ако все пак решите да подпишете търговски договор още сега, ние бихме останали във вашата звездна система достатъчно дълго, за да убедим теронийците, че планетата Рамор е напълно неуязвима… Естествено, като още един жест, доказващ нашата добронамереност.

След тези думи се облегна назад, затвори очи и се усмихна. Добре е, че думата „изнудване“ не съществува нито в раморийското наречие, нито в „Галактик-К“, каза си тя.

Два часа по-късно Хермиън Чатъм-Смит — посланик с неограничени пълномощия, и министър-председателят на планетарното правителство на Рамор сложиха подписите си под договор, който възстановяваше всички търговски права на Човека в системата на Рамор.

След като изпрати съобщение до Делурос VIII, Хермиън покани в кабината си пилота и Барнс на чашка бренди.

— А сега накъде ще потеглим, госпожо? — попита пилотът.

— Доста време мина, откакто подписахме двустранно търговско споразумение с дишащите хлор създания в този сектор — отвърна Хермиън. — Убедена съм, че след известно изчакване бихме могли да убедим и Терон в своите добри намерения… Вие как мислите?

На лицето й се появи усмивка, устните й леко докоснаха финия кристал на чашката с изящно столче.

7. Олимпийците

„… За двадесет и два месеца съществуване към Олимпийците е развит истински култ, далеч надхвърлящ заслугите им. Това съвсем не значи, че тези идоли на ранната Демокрация трябва да бъдат принизени, защото именно сега Човекът изпитва нужда от всички видове герои. А Олимпийците са именно такива — герои за тълпата, които всички боготворят…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… Тук може би си заслужава да споменем Олимпийците, тъй като няма друга сфера на човешкия живот, която по-пълно да изразява невероятното его на Човека, удоволствието, с което унижава останалите видове и…“

„Произход и история на разумните видове“, том VIII

На стадиона имаше петдесет хиляди зрители, милиарди се бяха настанили пред своите видеомонитори. С едно-единствено очакване — да видят поражението му…

— Ще бъде страхотно! — рече Хейли, докато ръцете му пъргаво масажираха отпуснатите мускули. — Днес ще им натрием носа!

— Надявай се! — промърмори той, проснат по корем върху масата.

— Не се надявам, а съм сигурен, хлапе — рече Хейли. — Ти си Човек, а Човеците не губят! Готов ли си за среща с пресата?

Той кимна.

Резето на вратата беше вдигнато и в стаята нахлуха репортери. Сред тях имаше както Човеци, така и представители на други раси.

— Големи Джон, още ли си убеден, че ще победиш?

Той кимна с глава. Олимпийците рядко говореха, на въпросите отговаряха техните мениджъри.

— Навън температурата е сто и тридесет градуса — отбеляза репортерът. — И въздухът не е особено богат на кислород.

Той само го погледна. Въпрос не беше зададен, следователно не беше нужен и отговор.

— Момчета — намеси се Хейли, — знаете, че Големия Джон трябва да се настрои психически, затова предлагам да отправяте въпросите си към мен. Ще бъда щастлив да отговоря на всички… — Извърна се към една от видеокамерите и пусна широка усмивка.

— Не знаех, че Олимпийците имат психика — иронично подхвърли един репортер от Лодин XI.

— Имат, разбира се — охотно отвърна Хейли. — Само че са прекалено големи професионалисти, за да демонстрират каквото и да било…

— Господин Хейли — обади се през маската си един дишащ хлор репортер, облечен в скафандър, — какво точно иска да докаже господин Тинсмит с всичко това?

— Радвам се, че зададохте този въпрос, сър — усмихна се Хейли. — Много се радвам! Защото съм сигурен, че голяма част от вашите зрители се питат същото. Ще ви отговоря така: Големия Джон Тинсмит е Олимпиец в пълния смисъл на думата. Изминаха четири години от деня, в който той даде клетва и встъпи в редиците на тази особена каста. Оттогава насам се въздържа от сексуални контакти, алкохолни стимуланти, наркотици и тютюн. Като член на кастата на Олимпийците той върши това, което и всички останали: пътува през галактиката надлъж и шир, поел ролята на пратеник на добра воля на човешката раса, предлагайки на различните разумни видове състезание по всички видове спорт, които те практикуват.

— Тогава защо нито един Олимпиец не предлага схватка по борба на торкуалите? — попита един репортер.

— Обитателите на Емра IV се гордеят със силата на краката си — продължи Хейли, сякаш не беше чул въпроса. — Надбягването там е висша изява на спорта и ние…

Репортерът обаче го прекъсна, очевидно решил да получи отговор на всяка цена.

— Може би тази необичайна свенливост на Олимпийците има нещо общо с факта, че борците торкуали притежават мускулна маса над шестстотин килограма — подхвърли той.

— Е, добре, ще ви отговоря — извърна се към него Хейли. — Мислехме да запазим този факт в тайна, но вие открито ме предизвиквате… Шериф Ибн Бен Искад вече предложи двубой на шампиона на Торкуал, мачът трябва да се състои идния месец…

— Шериф Искад! — подсвирна един от репортерите човеци. — Това наистина е новина! Той не познава загуба, нали?

— Както и всички останали Олимпийци — кимна Хейли. — А сега ми позволете да продължа… Големия Джон Тинсмит ще се надбягва с най-добрите бегачи, които Емра IV може да предложи. И аз ви гарантирам, че ще бъдете свидетели на…

Пресконференцията продължи в същия дух. Хейли отговаряше на онези въпроси, които му харесваха, останалите най-безочливо игнорираше. Накрая, когато до старта останаха петнадесетина минути, той отпрати репортерите и се обърна към Тинсмит:

— Как се чувстваш, хлапе?

— Добре — промърмори Тинсмит, който през цялото време не беше помръднал.

— Хърб! — повиши глас Хейли. — Заключи вратата и сложи резето. През следващите десет минути не искам никой да ме безпокои…

Помощник-треньорът се подчини, а Хейли измъкна изпод масата за масаж малка кожена торбичка. Вътре имаше спринцовки и малки шишенца с разноцветни етикети.

— Адреналин — обяви той и заби първата игла в ръката на Тинсмит. — Теренът ми се струва доста тежък, затова ще ти инжектирам и малко фенилбутазон. — В бедрата на Олимпиеца бяха вкарани две дози. — Сега ще ти дам нещо, с чиято помощ ще дишаш по-лесно гадния им въздух… А с помощта на тази инжекция ще ти бъде по-лесно да понасяш жегата… Е, добре, мисля, че това е всичко… Я да ти видя реакциите?

Тинсмит направи първите си движения от доста време насам. Седна на масата, дългите му стройни крака увиснаха на няколко сантиметра над излъскания под. Направи няколко дълбоки вдишвания, после бавно кимна с глава.

— Много добре — рече Хейли. — Лично аз бях против това състезание, тъй като считам, че все още ти е рано… Но Олимпийците не могат да казват „не“… По тази причина бавихме отговора колкото успяхме, а след това се съгласихме. — Тинсмит стъпи на пода, наведе се и започна да връзва кецовете си. — Имай предвид, че противникът наистина е много бърз — предупреди го Хейли. — Първата миля ще вземе за по-малко от три минути. А това означава, че ще изостанеш много и едва ли ще го виждаш… Но бегачите от Емра не са издръжливи. Втората миля ще вземе за около три минути и половина, третата — за три и три четвърти… Дотогава ще изчакваш. Разстоянието е четири мили и осемдесет метра. Ако бягаш както на тренировките, ще го настигнеш някъде на четвърт миля преди финала… — По лицето на Хейли се разля широка усмивка. — И точно тогава започва представлението. Оставяш го на стотина метра пред себе си и го задминаваш непосредствено преди финиша… Тогава, когато всяко шибано извънземно в галактиката вече е убедено, че ще види първото поражение на Олимпиец! Каква красота, а?

— Готов съм — рече Тинсмит и се насочи към вратата.

— Само едно трябва да помниш, хлапе — подвикна след него Хейли. — Олимпийците никога не губят. Сега ти си представител на цялата човешка раса, носиш отговорност за нейния престиж, граден в продължение на хилядолетия. В деня, в който някой от вас претърпи поражение, цялата олимпийска каста ще бъде разпусната…

— Знам — равнодушно отвърна Тинсмит.

Хейли отвори вратата.

— Искаш ли да те придружа до пистата?

— Олимпийците нямат нужда от придружители — процеди Тинсмит и излезе.

Тръгна по тесен, наклонен нагоре тунел и след няколко извивки достигна нивото на пистата. Лъхна го горещ застоял въздух. Напълни дробовете си и бавно издиша. Инжекциите вече действаха. После излезе на открито, пред очите на нетърпеливите зрители.

Те нададоха дружен рев.

Олимпиецът не показа никакви емоции просто защото не изпитваше такива. Вдигна глава и спокойно се насочи към старта, където го очакваше съперникът му. Емраниецът беше хуманоид. Висок около метър и шестдесет, с изключително развити мускули на бедрата и тънки, но пъргави глезени. Кожата му беше червеникавобронзова, главата и тялото му — лишени от каквото и да било окосмяване. Тинсмит хвърли поглед към гръдния му кош и с облекчение установи, че капацитетът му не надхвърля неговия. После очите му се плъзнаха по носа и устата на емраниеца. Носът беше масивен, устата малка. Челюстта под нея беше добре оформена и издаваше решителност. Това означаваше, че едва ли ще може да диша през устата по време на последната миля от състезанието, когато попадне в плен на умората. Задоволил любопитството си, Тинсмит обърна гръб на съперника, без да си прави труда да го поздрави. Застана на старта, сви лакти и втренчи поглед пред себе си.

Един от организаторите пристъпи напред и му подаде портативен уред за превод. Всички знаеха, че Олимпийците не говорят чужди езици. Тинсмит поклати глава, човекът вдигна рамене и се оттегли.

Включиха микрофоните, гласът на говорителя се разнесе над претъпканите трибуни, пораждайки странни вълни на ехо. Тълпата избухна в аплодисменти и Тинсмит разбра, че са обявили името на местния шампион. Миг по-късно се разнесоха мощни дюдюкания — доказателство, че са обявили и неговото. След това на широкия екран се появи трасето на състезанието — три обиколки на пистата, която беше доста камениста и осеяна с дупки. Накрая прочетоха правилата, по които щеше да се проведе самото състезание, и главният организатор хвърли монета. Вътрешният коридор се определяше по жребий. Тинсмит не прояви желание да каже ези или тура, това стори съперникът му, но не позна… Тинсмит бавно се насочи към мястото си на старта.

Приведен напред в очакване на сигнала, той извърна глава и огледа емраниеца. Приликата му с хората беше достатъчно близка, за да проличи огромното напрежение върху вече потното му лице. Как иначе? — запита се Тинсмит. Върху плещите на съперника му също лежеше огромна отговорност. Той е шампион по бягане сред една раса на родени бегачи… Усетил погледа на Тинсмит, емраниецът извърна глава и го дари с нещо, което наподобяваше усмивка. Лицето на Тинсмит остана хладно и безразлично.

Нямаше нищо против това същество, както и срещу всичките си предишни съперници. По същия начин и Искад нямаше нищо против съперниците, които беше ликвидирал с помощта на огромните си мускули; същото се отнасяше и за гениалния Коберников, разгромил хиляди противници на шахматната дъска. Нямаше никакво желание да унизи този спортист пред собствената му публика, очакваща победа…

Но Олимпийците са обречени да побеждават. Ако някой от тях изгуби своето състезание, това ще бъде истинско нещастие. Защото митът за непобедимостта на Човека ще рухне, а неговата раса ще се превърне просто в една от многото надарени за спорт раси в галактиката. Нещо, което не бива да се случи! Нещо, което просто е немислимо!

Олимпийците не се състезаваха за овациите на Човека. Те представляваха допълнителен стимул, който често им носеше и неприятности. Живееха единствено за освиркванията на враждебно настроената тълпа в началото на състезанието. Освирквания, които постепенно заглъхват, за да се превърнат на финала в изпълнено с респект мълчание. Този респект обаче не беше предназначен за отделния Олимпиец, а по-скоро за расата, чийто представител е той. Така е било винаги, така и трябва да бъде…

Време за повече разсъждения нямаше, тъй като състезанието започна. Емраниецът се стрелна напред и бързо набра преднина. Тинсмит направи опит да се държи в близост до него, после престана да му обръща внимание. Навлезе в ритъм, дългите му крака докосваха терена без видимо усилие. Четвърт миля пробяга, като дишаше през носа. Така изпробваше действието на стимулантите. Остана доволен и прибягна до нормалния си начин на дишане: едно дълбоко вдишване през устата на всеки три крачки.

Емраниецът беше далеч напред и продължаваше да се отдалечава. Разстоянието между двамата стана двеста, след това и триста метра. Олимпиецът не му обръщаше внимание. Хейли вече беше определил способностите му, а той самият отлично познаваше своите… Ако информацията на Хейли е точна, след около единадесет минути разстоянието помежду им би трябвало да се скъси и изчезне. Но ако не е…

Леко тръсна глава. Информацията на Хейли винаги е точна.

Тълпата побесня, хиляди гърла крещяха в хор името на своя шампион. Повече от 500 милиарда зрители на галактиката се бяха заковали пред своите монитори, свидетели на нещо невероятно. Олимпиецът беше изостанал толкова назад, че видеокамерите не можеха да го вкарат в кадър заедно със съперника. Всеки един от тях, независимо дали е човек или не, си задава един и същ въпрос, въздъхна в себе си Тинсмит. Днес ли е знаменателната дата? Днес ли е денят, в който Олимпийците ще претърпят първото си поражение?

Да, всеки един от тях, с изключение на Хейли. Той седеше спокойно, очите му не се отделяха от хронометъра. Всичко е наред, кимна си той. Хлапето изпълнява това, което му е наредено. Първата половина измина за 1,49 минути, цялата миля — за 3,40. Вдигна бинокъла и огледа възпитаника си. Олимпиецът тичаше леко, без следа от напрежение или умора.

В края на втората миля авансът на емраниеца си остана непокътнат. Малцината човеци по трибуните разтревожено се спогледаха. После Тинсмит започна да скъсява дистанцията. Бавно, но неумолимо. След третата миля все още изоставаше с около двеста метра, на правата преди последната обиколка разстоянието намаля до сто и петдесет.

И остана такова. Емраниецът стигна далечния завой и стъпи на финалната права, Тинсмит стори това двадесетина секунди по-късно. Очите му неспокойно огледаха бронзовата фигура на съперника, която изведнъж му се стори безнадеждно далеч.

Нещо не е наред! Емраниецът би трябвало да е много по-близо, рано наложеното високо темпо би трябвало да налее късите му крака с олово, да разстрои дишането му! Но нищо подобно не се случи. Хуманоидът тичаше все така леко, разстоянието между двамата се запазваше…

Тинсмит инстинктивно усети, че не може да чака повече.

Тялото му вече започваше да усеща напрежение, реакцията му трябва да бъде бърза и решителна. Не го чакаха нито кислороден апарат, нито някакви особени овации. Той беше просто един от анонимните представители на особена каста, обречена да побеждава. И името му щеше да бъде включено в безкрайния списък с победи на Олимпийците, без никакви почести. И това беше далеч по-добро, отколкото да остане в историята като последния Олимпиец…

Тялото му литна напред, тласкано по-скоро от страх, отколкото от воля за победа. Краката го заболяха, ходилата му пламнаха, дишането му се учести и стана разпокъсано.

Излезе на финалната права. Тялото крещеше от агонизираща болка, но духът му просто отказваше да я чуе. Разстоянието до емраниеца стана седемдесет, после петдесет метра. Дочул предупредителните крясъци на тълпата, хуманоидът разбра за приближаването на съперника си и напрегна всички сили.

Носеха се напред, всеки с цял един свят върху плещите си. Тинсмит продължаваше да скъсява дистанцията, но финалът също наближаваше. Вдигна глава, замаяните му очи направиха опит да определят разстоянието до лентата на финиша. А тя висеше насред пистата безнадеждно близо, едва на някакви си двеста метра от него. Докато дистанцията до емраниеца продължаваше да е солидна — около тридесет метра…

Ще загубя! Тази мисъл прониза съзнанието му, докосна всяко пулсиращо мускулче на тялото му, наля олово в краката му… Представи си ясно как името му ще бъде споменавано във всеки учебник на бъдещите, все още неоткрити планети. Името на първия Олимпиец, изгубил своето състезание!

— Не! — задавено изкрещя той. — Не аз!

Темпото му рязко се увеличи. Вече не бягаше, за да достигне емраниеца. Бягаше за всяко човешко същество в галактиката, включително и за тези, които все още не бяха родени.

— Не!!!

Това не беше вик, а по-скоро неистов рев. С него прекоси финиша, на около пет метра пред съперника си.

Искаше да припадне, да остави изтерзаното си тяло да се смеси с настилката на пистата. Но не можеше да го стори. Не можеше да си позволи нищо, преди да се скрие зад вратата на съблекалнята…

Смътно усети как един от помощниците на Хейли пробива кордона от полицаи и официални лица и протяга ръка за помощ. Отблъсна я и започна да се изправя. Отблъсна и шишето вода, което му подаваше някой друг. После… После ще изпие литри вода, за да овлажни отново сухото си продрано гърло… Но не сега. Не пред тях!

Огънят в дробовете му започна да гасне, но на негово място се появи тъпа пулсираща болка. После си спомни за камерите, преглътна и се изправи в цял ръст. В продължение на няколко секунди позира пред тълпата репортери, след това се обърна и тръгна към съблекалнята, опитвайки се да скрие болката, която пронизваше цялото му тяло.

Хейли понечи да го последва, после изведнъж спря. Вдигна ръка и направи знак на помощниците си да сторят същото.

Олимпийците нямат нужда от придружители.

8. Адвокатите

„… Олимпийците се борят за Човека на полето на честта, докато Адвокатите вършат същото в съда, при това с не по-малък успех. Техните проблеми са както нови, така и изключително сложни като казуси. Бойното им поле е огромно: милиони извънземни светове със свои закони и юридически системи, където нерядко се случва така, че нарушителите нямат никаква представа за своето престъпление. В много случаи тези закони са просто неразбираеми и напълно безсмислени за същество, възпитано в земни традиции. Но дори и там Човекът се грижи за своите представители, никога не ги оставя без юридическа защита. Най-известен сред адвокатската гилдия по време на Демокрацията е Айвър Халинов. Роден в огромния комплекс на Калибан, той расте в условията на този невероятен свят и възмъжава далеч по-бързо от…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… Халинов (2399–2484 г. Н. Л.) става известен след поредица от блестящи дела, водени в съдилищата на Лодин XI, Байндър VI и Канфор VII: планети, на които до този момент никой представител на човешката раса не е печелил съдебен процес. Несъмнено един от най-блестящите юристи на своето време, Халинов използва необичайна тактика както в съдената зала, така и в предварителното производство…“

„Произход и история на разумните видове“, том VIII

— Ще бъда напълно откровен с теб, синко — рече Халинов и вдигна рунтавите си посивели вежди. — В твоето дело бих искал да бъда по-скоро обвинител, отколкото защитник…

— Много ви благодаря — мрачно отвърна русокосият младеж.

— Това не означава, че се отказвам от него — побърза да добави Халинов. — Родителите ти ми плащат хонорар, който едва ли заслужаваш… Честно казано, хонорар, който едва ли заслужава някой жив човек… Просто отбелязах, че нещата са неблагоприятни за нас.

— И друг път сте бил в това положение — погледна го почти умолително младежът. — Спомням си заключителната ви пледоария по делото за клевета на Лодин XI… Според мен тя трябва да бъде включена в учебниците по право на цялата система Делурос!

— Е, чак пък в цялата — усмихна се Халинов. — За съжаление твоето дело е доста по-различно от обвинение в „клевета поради незнание на местните обичаи“… Ти си обвинен в предумишлено убийство на 57 разумни същества на планетата Атрия XVI. Има известна вероятност това обвинение да се трансформира в убийство по непредпазливост, но основният факт си остава — ти действително си отнел живота на тези същества!

— Но…

— Освен това на Атрия XVI не съществуват юридически понятия, които биха ни дали възможност за сделка. Няма термин нито за „предумишлено убийство“, нито за „степенуване на вината“, нито за „непредумишлено убийство“… Или си извършил убийство, или не си… Толкоз по въпроса. Съпътстващите обстоятелства не се вземат под внимание. А ти синко, си ги убил…

— Тогава какъв е смисълът да ме защитавате?

— Освен парите, така ли? — попита Халинов. — Предполагам, защото все още вярвам в концепцията, че всеки човек има право на защита… А на Атрия XVI ще ти трябва защита, при това добра… Излишно е да ти напомням, че ще ти бъде поискана доживотна присъда, дори само защото си оказал съпротива при ареста и си се завърнал тук, на Делурос VIII. Нима не знаеше, че сме длъжни да те екстрадираме?

— Изобщо не съм мислил по този въпрос — въздъхна младежът. — Просто не можех да повярвам, че всичко това се случва с мен… Каква ще бъде присъдата, ако ме признаят за виновен, господин Халинов?

— В системата на Атрия има само едно наказание за убийство — отвърна Халинов. — Смърт чрез изгаряне.

— Очаквах нещо такова — потръпна младежът с пребледняло лице.

— Рано е да се отчайваш, синко — ободрително се усмихна Халинов. — Обстоятелствата са такива, че ще трябва да се борим малко повечко… — Пръстът му докосна един бутон върху писалището, в кабинета безшумно се появиха четирима въоръжени мъже. Той им кимна с глава и отново се извърна към момчето. — Ще бъдеш отведен на Коморнос, една от луните на Атрия V. Там ще чакаш процеса… Аз разполагам с всичко необходимо: предварителните ти показания, заповед за задържане, копия от разпитите. Затова, ако не изскочи нещо непредвидено, ще се видим едва на процеса…

Младежът беше изведен, а Халинов натисна още две копчета и в кабинета се появиха младшите му партньори Комински и Брак. Те рядко виждаха обзавеждането на съдебна зала отвътре, тъй като съвсем не притежаваха красноречието на Халинов. Но това не означаваше, че получават заплата за нищо. Комински беше източноправославен евреин и почиташе вярата си въпреки глобалната атрофия на религията по всички части на галактиката. Главното му достойнство бяха задълбочените познания в областта на извънземното наказателно право — познания, за които дори самият Халинов можеше само да мечтае. А благодарение на Брак, бивш губернатор на Презеп III, всеки обвиняем Човек в извънземен съд получаваше нужната юридическа защита, съобразена с местното законодателство. В кантората на Халинов работеха още двадесет и седем души — някои от тях партньори, други обикновени сътрудници. Но повечето от тях се занимаваха с корпоративно право и междузвездна търговия. Техните дела имаха жизненоважно значение и носеха немалко средства, но им липсваше рекламната шумотевица на процесите, които водеше Халинов.

— Чух, че тоя път сме изправени пред процес, който наистина е безнадежден — измърмори Брак и приготви бележник с жълти листове на квадратчета. (Някои навици се бяха запазили през хилядолетията.)

— Ако бях човек на хазарта с консервативни разбирания, положително бих заложил 5 милиона кредита срещу един, че в рамките на три часа нашето момче ще бъде осъдено и екзекутирано — въздъхна Халинов.

— Какво е направил? — попита Комински.

— Кихнал…

— А после? — попита Брак.

— После оказал съпротива при ареста и избягал на Делурос VIII.

— И това е всичко?

— Да.

— Май се майтапиш с нас — изгледа го Брак.

— А може и да не е така — подхвърли Комински и в очите му проблесна интерес: — Къде е станало това?

— На Атрия XVI.

— Там дишат метан, нали? Халинов кимна.

— Проклетият глупак изключил апаратурата за синхронен превод и свалил шлема си.

Комински мрачно кимна, но Брак изглеждаше дълбоко озадачен.

— Все още не разбирам какъв е проблемът — промърмори той.

— Проблемът е много прост — поясни Халинов. — Атрианците са кристалоидни същества, които дишат метан и живеят при изключително ниски температури. Младият Хайнрих Кранц (да, синът на командор Кранц) е бил военен съветник към търговската ни мисия там. Не зная дали е бил пиян или не, но неволно (по собствените му твърдения) изключил апарата си на един от най-оживените атриански проходи. А после кихнал, без да има нужната защита за заглушаване на звука…

— И какво? — попита с любопитство Брак.

— Петдесет и седем атрианци се строшили като фин кристал, ето какво! — намусено отвърна Халинов. — Обграден от гражданската полиция, той изпаднал в паника и решил да се върне тук…

— Как е успял да избяга?

— Заплашил полицаите, че ще свали една от защитните си ръкавици. Топлината на тялото му би убила всеки атрианец в радиус от двеста метра. Той също би загинал, но това съвсем не облекчава вината му… Те го пуснали, а след това изпратили съответната радиограма. Ние го арестувахме още на космодрума. В продължение на две седмици се опитвах да убедя Хендерсън да отмени екстрадирането, но той отказа. Политическата ситуация е такава, че имаме нужда от добри отношения с Атрия. И момчето ще бъде изправено пред съда…

— Ще изглеждаш страхотно — промърмори Комински. — Направо не те виждам как ще пледираш в съда, навлечен с петдесеткилограмова броня… Дали от артистичността ти ще остане нещо, след като бъдеш принуден да я демонстрираш през разни стъкла и тръбички?

— Не ми напомняй — отвърна с въздишка Халинов. — Делото е насрочено след три седмици.

— Тези атрианци май не си губят времето, а? — попита Брак.

— Обичат бързото правосъдие — направи гримаса Комински.

— Точно така — кимна Халинов. — Което означава, че имаме много работа, която трябва да бъде свършена в необичайно къси срокове. — Обърна се към Брак и добави: — От теб искам да осигуриш престоя на трима ни там, половин дузина репортери (един-двама могат да бъдат и неприятелски настроени към нас), плюс поне двама оператори. Ако им трябва някаква техника за отстраняване на топлината и шума от камерите им, ти ще я осигуриш. Ще имаш грижата за всичко, дори за скърцането на перата им… Ако съществува нещо, което би ми позволило да крача из залата и да говоря без опасност за проклетите кристалчета, искам да го имам. Ще разучиш внимателно политическата обстановка и ще прецениш дали можем да поднесем някой и друг подарък на главния мюфтия, без това да обиди останалите. Помисли какво може да харесва един жив полилей и го купи… Ако е възможно, уреди ни база на Коморнос. Там ще ни бъде по-удобно, главно защото няма да се страхуваме, че ще счупим още някой атрианец. Накрая искам да разбереш каква система използват техните визуални медии и да ми осигуриш съответните експерти по нея…

Брак беше освободен с леко помръдване на ръката, след което Халинов насочи вниманието си към Комински.

— Хайде, давай си справката — рече той.

— Може и да не ми повярваш, Айвър, но дори и аз не разполагам със сведения за всички извънземни популации в галактиката…

— Тогава ми разкажи това, което знаеш за дишащите метан изобщо, а после вече можеш да хукнеш към библиотеката — въздъхна Халинов, изгледа сътрудника си и с усмивка добави: — Или там, откъдето черпиш сведенията си, за да ме убедиш, че си гений!

— Около деветдесет процента от дишащите метан същества имат кристална структура — започна Комински. — Те са изключително уязвими от топлина и звук, но с това се изчерпва и цялата им слабост. Срещу всичко останало са буквално непробиваеми. Ако например улучим с граната един от тях, но без придружаващата експлозията топлина, той изобщо няма да я усети. Друг интересен факт е, че дишащите метан са изключително дълголетни. Повечето от тях живеят няколко хиляди години и по тази причина не проявяват особена активност в своите начинания. Предпочитат спокойния размисъл и добре обмислените действия, затова и не са постигнали кой знае какво… Разглеждано от човешка точка, разбира се. Благодарение на особената си структура, позволяваща им хилядолетен живот, дишащите метан общества не са си направили труда да се развиват технологически. Липсват задълбочени научни изследвания на умствените им качества. Бих казал, че притежават силно развити телепатични способности, но във всичко останало са под средното ниво.

Статични както в буквален, така и в социален смисъл, те положително се придържат към опростено, но изключително строго законодателство. Едва ли имат голям опит със закононарушители, просто защото такива се появяват рядко. И се наказват с безпощадна жестокост… — Комински помълча, после на лицето му се появи крива усмивка: — Естествено, всичко това може би не се отнася за нашите любители на метан…

— Благодаря за лекцията — промърмори Халинов. — Нещо друго да се върти в огромната ти глава?

— Мозъкът ми е огромен — поправи го със самочувствие Комински. — А главата просто му служи за обвивка… Бих могъл да добавя, че тези същества никога не са били месоядни и едва ли могат да допуснат, че убийството често се оказва продукт на нещастна случайност… Дори за раса, която убива, за да оцелее, умишленото отнемане на живот си остава грозно престъпление. Но за дишащите метан това е тотално неразбираемо, особено ако се вземе под внимание фактът, че преобладаващата част от тях са безполови и нямат абсолютно никакъв опит с престъпления, извършени под напора на чувствата…

— Добре, това е достатъчно — изправи се Халинов. — Нямам никакво желание да изслушам всичките ти версии върху темата… Искам да събереш максимум информация за атрианците, особено по отношение на спечелени и изгубени съдебни процеси на други планети. Очаквам доклада ти след два дни.

Разпределил задачите на сътрудниците си, Халинов се спусна в приземния архив и изиска всички документи, имащи някаква връзка с юриспруденцията на Атрия.

Това, което получи, съвсем не беше обнадеждаващо.

В продължение на хиляда и двеста години (периодът, в който Атрия XVI е член на междугалактическата общност) на тази планета са били осъдени петима пришълци, нито един от тях Човек. Всички са получили едно и също наказание — смърт.

Наказателният кодекс на атрианците представляваше комбинация от детински прости закони и шокиращо жестоки наказания. Повечето от включените в него провинения бяха напълно непонятни за Халинов. Беше очевидно, че представляват посегателство срещу личността или собствеността на един атрианец от страна на друг… В замяна на това престъпленията на неатрианци към обитателите на планетата бяха формулирани максимално ясно:

— Всеки, който предизвика смъртта на атрианец, волно или неволно, по каквато и да било причина, включително самозащита, се осъжда за убийство. Наказание: смърт.

— Всеки, който проникне в жилище на атрианец без писмено разрешение, е виновен за незаконно нахлуване. Наказание: смърт.

— Всеки, който придобие собственост на атрианец без честно и предварително уговорено заплащане, е виновен в грабеж и (или) кражба. Наказание: смърт.

Общо взето, това беше същността на наказателния им кодекс по отношение на чуждите раси.

Описаните в текста провинения информираха Халинов за същността на тази извънземна популация толкова, колкото и пропуските в него. Преди всичко беше ясно, че твърденията на Комински за почти пълната лична неуязвимост на кристалоидите са абсолютно верни. Те се доказваха от липса на текстове за престъпления като въоръжено нападение и побой. Комински вероятно беше прав и в друго: расата на кристалоидите наистина е настроена философски, тъй като, за разлика от законодателството на редица други планети при тях липсваха провинения като богохулство и разпространение на забранени религиозни учения. Вероятно най-сигурният факт беше, че те наистина са изключително дълголетни, тъй като никъде не се предвиждаше наказание, различно от смъртта. За една практически безсмъртна раса присъдите на различни срокове затвор са наистина безсмислени.

Стенограмите на петте процеса срещу неатрианци бяха почти идентични. Във всеки от тях се твърдеше, че деянието е било извършено неволно. Само при един случай съдът е отхвърлил подобно твърдение, но в крайна сметка това се е оказало без никакво значение. След като неатрианец е отнел живота на атрианец, с него е свършено. Точка.

Халинов продължи да чете. Присъствието на обвиняемия не е задължително. Ако той все пак е в съдебната зала, може да се изправи срещу своите обвинители само ако е получил предварителното им съгласие. Процесът се решава от петима произволно избрани съдебни заседатели, защитата има право както да ги отстрани въобще, така и да иска тяхната подмяна. И накрая, на Атрия действа само един съд просто защото престъпността е изключително рядко явление. Присъдата на този съд е окончателна, законодателството на планетата не предвижда никакви процедури на обжалване.

Кранц беше получил възможност за предварително съдебно дирене на Делурос VIII. Резултатът беше официално обвинение в по-леко престъпление: оказване на съпротива при арест и незаконно приемане на съдебна закрила от друга планета. Но въпросните провинения бяха достатъчни на съда да поиска екстрадиране. Всички тези манипулации бяха неизвестни за атрианския съд, който едва ли би ги признал. Там процедури като предварително следствие и определяне на вината бяха непознати, съществуваше единствено древният и неотменим постулат на правото — виновен или невинен…

След нови два часа ровене в оскъдните архиви за атрианската правна система Халинов вече беше убеден, че предстоящият процес едва ли ще се нареди сред блестящите му юридически успехи.

Усети чуждо присъствие зад себе си и стреснато извърна глава. Беше Комински, очевидно приключил с проучванията си. Лицето му беше не по-малко мрачно от това на Халинов.

— Е? — изгледа го с очакване шефът.

— Ако твоето момче Кранц беше кон, щяхме да си спестим сума неприятности — промърмори Комински. — Просто го застрелваме и толкоз!…

— Толкова ли е зле?

— Не е добре, ама никак… — въздъхна Комински. — Ще ти изреждам фактите един по един. Първо, единственият атрианец, спечелил съдебен процес на друга планета, е бил екзекутиран в момента, в който се е върнал на Атрия XVI. Причина: прекалено мека присъда според местните магистрати. Второ, те действително притежават крехка кристална структура, може би най-крехката сред всички раси, дишащи метан. Няма никакво съмнение, че едно здраво кихане, усилено от изключения животоспасяващ апарат и синхронен преводач в шлема на Кранц, веднага ще пръсне на части всеки атрианец, който се намира близо до него… Трето, те подписват законите на Галактическата търговска комисия по принуда, тъй като с тях се уреждат техните междупланетни и междузвездни търговски отношения. Решаващо за подобен ход е липсата на каквито и да било усложнени и двусмислени текстове в тях, включващи понятието милосърдие. Четвърто, те не изповядват никаква религия. Но дори да беше обратното, лично аз силно се съмнявам, че богът им би бил от всеопрощаващия тип… Пето, те са напълно асексуални, възпроизвеждат се по една странна за нас система, която наподобява ашладисването на плодни дръвчета. Да, така е, колкото и невероятно да ти звуча това… Шесто, средната продължителност на живота им е доста над три хиляди години. Седмо, нито един съдебен процес на Атрия не е продължил повече от два часа. И осмо — бих приел едно питие…

— Последната точка я решаваме веднага — въздъхна Халинов и измъкна метално шишенце от задния си джоб.

— А другите седем?

— Съгласен съм и с тях. Затова възнамерявам да пийна заедно с теб… — Млясна с устни, изръмжа и подаде шишето на Комински. — Искам моментално да откриеш Брак. Опирайки се на предположението, че не е проспал следобеда, аз приемам, че вече е разбрал типа на атрианските видеокомуникации. Накарай го да наеме един-двама специалисти, които разбират от тази техника. Трябва да запишем едно петминутно изявление.

— На каква тема?

— Ще опишем случай с един атрианец, който случайно смъква ръкавицата си по време на посещение на Делурос VIII. И от този акт е последвала смъртта на петдесет и седем Човека, вкочанили се от студ…

— Добре, но… — В гласа на Комински се промъкна съмнение.

— Какво „но“?

— Според мен атрианският съдия ще осъди актьора на смърт само защото се е преструвал, че отнема нечий живот…

Халинов мълчаливо го изгледа.

Съдебната зала беше препълнена. Тук бяха представителите на печата, родителите на Кранц и влиятелните им приятели, екипът на Халинов и няколко красиви синьо-бели създания, сякаш изваяни от стъкло. Самият Халинов, навлечен в неудобен скафандър със специални подобрения, седеше на пет-шест метра от едър кристалоид и напразно се опитваше да установи дали странното създание седи, клечи или лежи…

— Преди произнасянето на присъдата давам думата на защитата — каза атрианецът. Думите му прозвучаха като неземен шепот, но в ушите на Халинов те отекнаха ясно, преведени на „Галактик-К“ от апаратчето за синхронен превод.

— Ваша чест — стана на крака той, — аз изобщо не чух обвиненията срещу моя клиент.

— Нима заедно с рапорта за постъпката на Човека Кранц не получихте и копие от нашия Наказателен кодекс?

— Да, получих го — кимна Халинов. — Но в съдебната практика е прието съдът да изслуша първо обвинението, а след това да даде думата на защитата.

— За чия съдебна практика говорите, Човек Халинов? — попита съдията. — За нашата или за вашата?

— Моля за извинение, ваша чест — отвърна с дълбок поклон Халинов. — След като нещата стоят така, аз бих искал да пледирам невинност на своя подзащитен по обвинението в предумишлено убийство.

— Не си спомням в обвинението да присъства думата „предумишлено“ — отвърна съдията.

— Нейното присъствие трябва да се подразбира, ваша чест — възрази Халинов. — В противен случай би трябвало да подозираме наличието на друго престъпление, различно от убийството…

— Това ще реша аз! — отсече атрианецът. — По причини, които сам си знаете, вие отказахте процес със съдебни заседатели. Следователно цялата отговорност за възможните решения и тълкувания на закона пада върху мен, при това с вашето доброволно съгласие. А аз тълкувам нещата така: според атрианското законодателство убийството си е убийство, независимо дали е предумишлено или не. Определението е точно и ясно: убийство е извършено във всички случаи, при които е отнет животът на един или повече атриански граждани, независимо от начина на неговото извършване, мотивите на престъпника и наличието или липсата на умисъл. По тази причина отхвърлям вашето твърдение за наличието и на друго престъпление.

— Но ако моят клиент се признае за виновен, процесът незабавно ще приключи, нали? — попита Халинов.

— Точно така.

— Тогава Хайнрих Кранц се счита невинен по обвинението в убийство!

— Въпреки факта, че лично вие сте убеден в извършеното от негова страна престъпление, така ли? — попита атрианецът.

— Да, въпреки този факт — отвърна Халинов й направи опит да открие следа от някакви емоции върху лицето на кристалоида. Такива обаче нямаше. — На по-късен етап от процеса ние може би ще пледираме различно, но как иначе бих могъл да подложа на истинско разглеждане провинението на своя клиент? В крайна сметка аз само се подчинявам на правилата, установени в този съд…

— По-скоро ги използвате за своя облага — поправи го съдията.

— Дори и да е така, аз имам право да използвам всички възможни начини за защита на клиента си — отвърна Халинов. — А сега очакваме доказателствата на обвинението…

— Обвинението се представлява от мен — рече съдията. — И аз съм стопроцентово убеден, че Човекът Кранц е причинил смъртта на петдесет и седем жители на Атрия по следния начин… — Уредът за превод заехтя от подробното описание на инцидента.

Халинов изчака съдията да свърши и отново стана:

— Ваша чест, позволете ми да представя на съда един видеоматериал. — Без да чака отговор, той кимна на двамата си сътрудници, които сръчно монтираха машината — приблизителен еквивалент на земен видеоплейър с триизмерно изобразяване.

— Има ли вашият материал пряка връзка с делото? — попита съдията. — Или казано по-точно, може ли той да докаже, че моята информация е погрешна и клиентът ви е невинен по обвинението в убийство?

— Непряко — призна Халинов. — Но той има връзка със случаите на убийство, станали на планетата Атрия XVI, и като такъв…

— Прожектирането на материала се отхвърля — прекъсна го съдията.

— Но, ваша чест…

— Човек Халинов — изгледа го продължително кристалоидът. — Решенията на този съд не подлежат на дебати и въпроси. Вашият материал е отхвърлен. Ако вие не можете да докажете без всякакво съмнение, че човекът Кранц е невинен за смъртта на петдесет и седем атриански граждани, значи напразно губите времето на съда!

— Доколкото съм осведомен, вие разполагате с предостатъчно време! — гневно отвърна Халинов. — Но тук става въпрос за живота на един Човек и аз ще направя всичко възможно той да получи най-добрата защита!

— Добре казано, но безполезно като жест — отвърна съдията.

— Безполезно е точно толкова, колкото и животът на петдесет и седем атрианци! — продължи настъплението си Халинов. — Моят клиент е разумно същество, точно както и покойните атрианци. Нима има нещо по-важно от неговата защита?

Съдията дълго време мълча, после леко кимна:

— Продължавайте.

— Благодаря, ваша чест — отвърна Халинов. — С позволение на съда бих желал да призова за свидетел професор Найджъл Патрик от университета в…

— Момент — вдигна ръка съдията. — Човекът Патрик бил ли е на Атрия XVI по време на престъплението?

— Протестирам, ваша чест — отвърна Халинов. — Все още не е доказано наличието на престъпление.

— Протестът ви се отхвърля — отсече съдията. — Фактически погледнато, вие все още с нищо не сте доказали, че не е имало престъпление…

— Ще отговоря на въпроса ви — въздъхна Халинов. — Не, професор Патрик не е бил тук в указаното от вас време. Кракът му стъпи на Атрия XVI за пръв път едва вчера…

— Тогава как би могъл да свидетелства в полза на клиента ви? — попита съдията.

— Професор Патрик е доктор по криминология и етика — отвърна Халинов. — С негова помощ защитата ще се опита да използва като прецедент подобни процеси, проведени на други планети…

— Отхвърля се! — отсече съдията.

— По дяволите, ваша чест! — изрева Халинов, макар да беше сигурен, че апаратът за превод е превърнал гласа му в нежен шепот. — Как мога да защитавам клиента си, когато отхвърляте всичките ми аргументи?!

— Те нямат отношение по делото — отвърна атрианецът.

— След като вашите материали и свидетели не могат да докажат невалидността на обвинението, те самите са невалидни!

— Напротив, валидни са! — извика извън себе си Халинов. — Вашите закони са невалидни!

— Човек Халинов — изгледа го спокойно съдията. — Тук съдим не нашите закони, а вашия клиент. Моля, продължавайте…

Халинов наведе глава и се замисли. С болезнена яснота усещаше обективите на камерите върху себе си, безжалостни свидетели на едно пълно фиаско. Едновременно с това си даде сметка, че трябва да продължи да говори. Защото мълчанието би било равносилно на поражение.

— Ваша чест — вдигна глава той, — казахте, че тук не съдим вашите закони, нали? Искам да ви попитам дали някой от тези закони изобщо е бил подложен на съдебно разследване?

— Не.

— Защо?

— Защото законите не са нито виновни, нито невинни и следователно не могат да бъдат обект на съдебно разследване.

— Но те могат да бъдат добри или лоши — държеше на своето Халинов. — Как бихте постъпили, ако се убедите, че даден закон е лош?

— Законите не могат да бъдат нито добри, нито лоши — отвърна съдията. — Въпросът ви е невалиден.

— Добре, но законите могат да бъдат практични или непрактични, нали? Такъв например е законът, който би ме принудил да пледирам пред вас без помощта на електронен преводач, нали? Или друг, който ми забранява да се явя пред вас, лишен от животоподдържащи системи…

— Съгласен съм — кимна атрианецът. — Но ние нямаме такива закони.

— Моля за разрешението ви да продължа, тъй като отхвърлихте всички други форми на защита — рече Халинов.

— Продължавайте.

— Благодаря. Ще позволите ли да поискам мнението ви по един чисто юридически проблем?

— Да.

— Защо би бил непрактичен един закон, който ми забранява да се явя пред вас с животоподдържащи системи?

— Защото е очевидно, че ще умрете — отвърна съдията.

— А ще умре ли жител на Атрия XVI, ако се появи пред вас без животоподдържащи системи?

— Естествено не.

— А ще бъде ли непрактичен законът, който задължава жител на Атрия XVI да носи моя защитен скафандър?

— Разбира се. Атрианецът би загинал в него.

— В такъв случай вероятно ще се съгласите, ваша чест, че има положения, при които законът не може да се прилага с еднаква практичност към жителите на Атрия XVI и пришълците на тази планета…

— Разбира се — кимна съдията. — Давам висока оценка на разсъжденията ви, но те си остават в областта на хипотетичното. А случаят с човека Кранц е съвсем конкретен: той е отнел живота на петдесет и седем разумни същества.

— Ще стигнем и до него — кимна Халинов. — Преди това обаче ще ми позволите да довърша хипотетичните си разсъждения. Представете си, че моята животоспасяваща система се повреди поради фабричен дефект. От нея ще излети такова количество топлина, че никой атрианец в тази зала няма да оцелее. Кой ще бъде виновен за това нещастие? Аз, производителят на скафандъра, търговецът, от когото съм го купил, експертът по качеството, който е пропуснал да забележи дефекта, или може би компанията производител на машините, които изработват скафандри?

— Не мога да отговоря на този въпрос без допълнителна информация — отвърна съдията.

— Правилно — кимна Халинов. — Но все пак бихте ли допуснали, че аз не нося вина за смъртта на разумните същества около себе си?

— Може би след продължителен размисъл — отвърна предпазливо съдията. — Все пак ви напомням, че това е чисто хипотетичен казус… Докато апаратът на човека Кранц е бил внимателно проверен, преди да бъде пуснат в експлоатация. Състоянието му е било безупречно…

— Добре, това е ясно — промърмори Халинов и започна да крачи напред-назад с ръце на гърба. — Да преминем към делото срещу Хайнрих Кранц. Но едновременно с това да помним, че приемате моята хипотеза, според която законът би могъл да се окаже и непрактичен… Хипотеза, от която следва, че смъртта на даден атрианец не непременно е предизвикана от нейния причинител…

Така… Нека сега подложим инцидента на внимателно изследване. Хайнрих Кранц, човек с чисто съдебно минало, се оказва на един оживен атриански проход. По неизвестни причини неговият апарат за превод е изключен… Тук е мястото да напомня на съда, че тези причини и до днес са напълно неизследвани. Възможно е изключването да се дължи на небрежността на самия Кранц, но има и една друга възможност, която съдът не бива да подценява: че апаратът е изключен неволно от тълпата, която е притискала Кранц от всички страни…

Но фактът си е факт — апаратът не функционира. Трябва да уточня, че на планетите с кислородна атмосфера този апарат е портативен и обикновено се носи в ръка. Но на планети, чиято атмосфера е негодна за дишане от Човека, този апарат е монтиран в прозрачната маска на шлема. Причината е ясна: скафандрите и животоспасяващата апаратура са достатъчно обемисти, за да ограничават движенията ни. Има и още една причина за налагането на подобна конструкция: Човекът рядко пътува сам до подобни светове. Обикновено той е в състояние да общува със себеподобните си дори и при изключен преводач. Когато тази апаратура действа, тя има свойството да прави гласовете ни неясни, да ги пренася смекчени и приятни, а във вашия случай — и безопасни… Но когато апаратурата е изключена, звуците съвсем не притежават описаните току-що качества. За това можете да обвините производителя или конструктора на въпросната апаратура, но не и моя клиент!

И тъй, Хайнрих Кранц върви по оживения проход на Атрия XVI, по неустановени причини апаратурата му е изключена. И какво прави той?

Той киха. Не зная дали тази дума има аналог в електронните галактически езици, но той просто киха… Това е един неволен акт, извън контрола на волята ни. Бих казал, че е вроден недостатък на нашата раса… Ако някой би насочил оръжие в сърцето на Хайнрих Кранц и би го заплашил със смърт, в случай че издаде някакъв звук, той пак би кихнал… Независимо колко много иска да живее, независимо от ужаса си към смъртта… Конкретно, точно в този момент, това действие е несвойствено за моя клиент, но то е заложено в него от стотици и хиляди поколения. Разполагам с научни доказателства, според които кихането е свойствено не само за Човека, но и за близо 80% от живите организми, които дишат кислород… — Насочи се към банката си, извади папка с документи и я постави пред съдията.

После премина към заключителната част на пледоарията си.

— Ваша чест, възнамерявам да потвърдя това, за което пледирахме в началото. Според законите на Атрия XVI той би трябвало да се признае за виновен, тъй като е замесен в смъртта на петдесет и седем ваши граждани. Но базирайки се на аргументите, които предложих на съда, плюс хипотезите, които вие лично приехте за валидни, аз решително настоявам за ново обсъждане на обстоятелствата около тази трагедия. Нима дълголетна и мъдра раса като вашата може да бъде лишена от чувство на милост и състрадание? Ако не сте в състояние да приемете клиента ми за невинен, вие с положителност бихте могли да разберете, че исканата от вас присъда е прекалено жестока за едно неволно действие, което той и сега не би могъл да избегне…

На Делурос VIII, както и на още много планети, обитавани съвместно от Човека и други разумни създания, отдавна е приет Наказателен кодекс, който допуска снизхождение и степенуване на вината. Ако вие, ваша чест, отложите произнасянето на присъдата и пожелаете да се запознаете с нашия Наказателен кодекс (за което съм готов да доведа тук всички възможни експерти за своя сметка), това без съмнение ще донесе полза както за клиента ми, така и за усъвършенстването на атрианското правосъдие.

Благодаря за търпението и толерантността, която проявихте. Надявам се, че ще вземете мъдро решение. Решение, което ще бъде справедливо както за моя клиент, така и за паметта на загиналите атриански граждани, които в крайна сметка са толкова невинни, колкото и Хайнрих Кранц…

Халинов седна, тялото му беше плувнало в пот. Много му се искаше да разгадае изражението на деликатното синьо-бяло лице, да проникне в душата на загадъчния кристалоид. Но си даваше сметка, че това е невъзможно. Просто трябваше да седи и да чака…

Атрианският съдия остана неподвижен близо час. Когато главата му най-сетне се повдигна, в залата настъпи гробна тишина. Хора и извънземни очакваха присъдата с еднакво нетърпение.

— Човек Халинов — започна съдията. — Вашите разсъждения ме принудиха да потъна в дълбок размисъл. Със съжаление обаче трябва да ви съобщя, че Човекът Кранц е виновен и е осъден на смърт чрез изгаряне. Присъдата ще бъде изпълнена утре.

— Но, ваша чест!… — извика Халинов и отново скочи на крака.

— Позволете ми да продължа — спокойно го изгледа кристалоидът. — Съдът дава висока оценка на вашите аргументи и възнамерява да ги прилага в определени процеси. Включително в процеса срещу Човека Кранц.

— Тогава защо му отказвате по-лека присъда?

— Според вашата терминология жизненият цикъл на Човека Кранц е между деветдесет и сто и десет години, нали така?

— Да.

— Атрианците обаче живеят средно около три хиляди и четиристотин години. Аз бих приел за справедлива една присъда от петдесет години затвор, имайки предвид органичните дадености на обвиняемия… Но подобна присъда ще бъде обидна както за близките на починалите атрианци, така и за цялото население на планетата. Далеч по-обидна от оправдателната присъда… Вие обичате хипотезите и сигурно ще ми позволите да изкажа една своя. Каква ще бъде вашата реакция, ако престъпник, обвинен в убийството на петдесет и седем човека на планетата Делурос VIII, получи присъда от два месеца затвор?

Халинов затвори очи. Нямаше оръжие срещу подобна аргументация.

— Благодаря, ваша чест промълви той и се обърна към изхода.

— Човек Халинов — спря го съдията. — Всичко това не означава, че вашата логика и красноречие са били напразни. Ако разполагате с малко време преди обратния полет до Делурос, аз ви каня на разговор в своя кабинет… Вземете и юридическите си книги. С удоволствие бих разменил идеи с човек като вас…

— За мен това е огромна привилегия, ваша чест — отвърна Халинов, като напразно се питаше дали е спечелил, или изгубил. — Имате ли предпочитание към някоя определена област на правото?

— Мисля, че трябва да започнем с убийство по непредпазливост — отвърна атрианецът.

И нещата си дойдоха по местата. Кранц беше изгубил. Но спечели Човекът.

9. Медиците

„… Безчет еони са необходими на Човека за развитието на медицинската наука на ниво, което позволява успешна диагностика и лечение на болестите, заплашващи живота му. Но те се оказват една неизмеримо малка частица от времето, което му е нужно за справяне с болестите, появили се вследствие контактите с хиляди извънземни цивилизации. И сякаш това не е достатъчно за смелите медици, отправили се към неизбродимите полета на тази нова област, към тях се прибавят и неизбежните политически усложнения в галактиката…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

(В „Произход и история на разумните видове“ липсват сведения за Медиците).

— Какво не му е наред, по дяволите?! — уморено изръмжа Дарлински. — Не мога да разбера дори какво поддържа живота му!

— Не ти плащам, за да се държиш като примадона! — не по-малко нервно отвърна Хамет. — Продължавай с тестовете, докато откриеш причината за инфекцията!

— Първо, трябва да ми докажеш, че става въпрос за разумно същество! — озъби се Дарлински. — Второ, заплащането съвсем не отговаря на това, което съм принуден да върша. И трето…

— Излекувай го и ще получиш увеличение! — раздразнено го прекъсна Хамет.

— Не ти искам шибаното увеличение! — изрева Дарлински. — Искам един здрав екземпляр от проклетото нещо, каквото и да е го! Как иначе мога да правя сравнения?

— Разполагам само с този…

— Нима няма приятели, подчинени? — попита Дарлински.

— За десети път ти казвам, че няма!

— А аз за двадесети път те питам как е възможно един планетарен посланик да е сам, без никакви сътрудници? — отново повиши тон Дарлински.

— Колко пъти ще ти казвам, че не зная? Това същество просто изпищяло и припаднало. Не успели да го свестят и го докарали тук.

— Че как ще го свестят? Нали един плесник по това, което може да се приеме за лице, ще му потроши костите? А доколкото успях да разбера, то ще се разтопи при първите няколко пръски вода!

Един от бутоните на апарата за вътрешна връзка усилено започна да мига. Дарлински протегна ръка и го натисна.

— Говори патологията, шефе — прозвуча равнодушен глас. — Нещо за нас?

Дарлински изръмжа няколко добре подбрани ругатни по посока на мембраната.

— Не се пали толкова, шефе — отвърна гласът. — Искам само да разбера какво поддържа живота му…

— Знам — изръмжа Дарлински. — Дебелото копеле, което управлява бардака, току-що ми обеща увеличение на заплатата, ако успея да сторя същото!

— Завиждам ти! — подсвирна гласът. — Защото другото дебело копеле — онова, което управлява планетата — обеща нещо друго… Война с всичките й последици, ако сбъркаме! Желая ти успех!

— Какви ги дрънкаш? — пристъпи към апарата Хамет.

— Не следиш ли новините по телевизията? — учуди се патологът. — Проклетият ултиматум тече вече шест часа подред!

— С две думи ми кажи за какво става въпрос!

— По всичко личи, че приятелчетата на това същество върху масата, които обитават шибаната планета Пнат, ни подозират в отвличане и убийство! Доколкото разбрах, то се появило тук с миротворческа мисия… Някъде там се води малка мръсна война, за която копелето е пропуснало да ни съобщи. Очевидно другарчетата му са решили, че им правим сечено… Според репортерите конфликтът ще прерасне във война, ако ние не успеем да убедим в добрите си намерения проклетите пнати или пнатианци, един Господ знае как се наричат!…

— Онези гении в Централата не се ли сетиха да поискат помощта на пнатиански медик? — попита Дарлински.

— Сетиха се. Но гадните копелета са убедени, че ние сме убили този екземпляр тук или поне сме му промили мозъка… Затова отказват да изпратят друг и настояват да им го върнем цял!

— Прекрасно! — изръмжа Дарлински. — И какво ще стане, ако това същество вземе да пукне в ръцете ми?

— Е, предполагам, че Флотата лесно ще си намери някой друг мияч на подлоги, ха-ха!

Връзката прекъсна.

Хамет изчака да заглъхне потокът от сочни ругатни, който последва, после пристъпи към пратеника на Пнат.

— Нямах представа, че ще се стигне до подобни усложнения — промърмори той. — Хайде, време е да се залавяме за работа!

— Какво значи „да се залавяме“? — язвително го изгледа Дарлински. — Доколкото ми е известно, ти не можеш да направиш разлика между тумор и брадавица! Я по-добре се прибирай в скапания си кабинет и вземи да оправиш сметките за отоплението!

Хамет вдигна рамене и тръгна към вратата. Дарлински го изчака да излезе, после въздъхна и се наведе над бележките си. Те бяха нахвърляни през последните няколко часа и не съдържаха кой знае какво. Дишането на пнатианеца се поддържаше от смес на кислород с водород, но никой не можеше да каже дали едно 40–процентно увеличение на кислородното съдържание ще го свести или убие… Същото важеше и за 90–процентно увеличение на водорода. Кожата му имаше изключително фин състав, но той не смееше да вземе проба от нея. На практика не смееше дори да го одраска, тъй като вече знаеше, че пнатианците (или поне този екземпляр тук) са хронични хемофилици. По същата причина не можеше да вземе и кръвна проба от него…

Нямаше никаква представа за гравитацията на родната му планета. Съществото имаше три крака, разположени във формата на триножник. Това предполагаше наличието на силна гравитация. Едновременно с това обаче структурата на скелета му беше прекалено крехка, за да издържи на голямо притегляне. Естествено, Дарлински не смееше да му направи и рентгенова снимка, тъй като това лесно би довело до фатален изход…

Ръце липсваха. На тяхно място стърчаха три гъвкави, подобни на маркуч израстъци, които не можеха да се нарекат пипала, но бяха много далеч от това, което се нарича ръка. Дарлински напразно се опита да си представи функциите им. Без съмнение тази раса притежава достатъчно развит разум, защото беше създала както средства за придвижване в Космоса, така и достатъчно усъвършенствани оръжия. Но в мига, в който той се опиташе да си представи как изглежда командният пулт на един техен космически кораб, в главата му се появяваше бяло петно…

Главата на съществото се поклащаше на несъразмерно дълга шия и съдържаше не един, а цели четири отвора, които биха могли да изпълняват функциите на уста. Бяха разположени перпендикулярно, единствено третият от тях замъгляваше стъклото на часовника на Дарлински… За пръв път се натъкваше на създание, което се нуждае от четири усти. Нищо не доказваше, че три от тях са съставна част от дихателен апарат, тъй като липсваха съответните три носа…

Биха могли да са уши, но не му се вярваше. Беше изследвал прекалено много извънземни, със или без разум, но при нито едно от тях ушите не бяха разположени толкова близо. Тогава уретери или може би ануси? Възможно, напълно възможно… Но кое какво е? Как се различават от устата? Ухили се при представата как някой извънземен доктор налива горещ пилешки бульон в задника му, после се намръщи. Майтапи може да си прави само след като излекува пациента!

Или ако го излекува, призна пред себе си той.

Пнатианецът имаше две очи. Клепачите бяха спуснати, но Дарлински вече ги беше повдигнал и установи, че зениците са неподвижни и почти не реагират на светлина. Черепът започваше непосредствено над очите и представляваше продълговата извивка във формата на яйце, разположена под ъгъл от 45 градуса спрямо лицето. Приличаше на бебе с обезобразена от раждането глава.

Пулсът му беше почти два пъти по-ускорен от този на Дарлински. Но това вероятно се дължеше на разликата в гравитацията. А може би предвещаваше скорошна смърт или дявол знае още какво…

Дарлински отново изруга, отстъпи крачка назад и се вторачи в пнатианеца. Чувстваше се страшно потиснат. По дяволите, дишащите кислород извънземни дори не бяха част от специалността му! Но Джейкъбсън се беше запилял някъде на Делурос VIII в годишен отпуск и шефовете просто извадиха вундеркиндчето от кофата с хлорен разтвор, посочиха му пнатианеца и го потупаха по главата: „Върви и се оправяй!“

Въпросът беше накъде да върви?

Гласът на Хамет по интеркома го извади от вцепенението:

— Някакви идеи?

— Идеи колкото щеш! — изръмжа Дарлински. — Но всички те са свързани с това, което се готвя да ти сторя, след като махна противния пациент от главата си!

— Надявам се, че ще останем тук достатъчно дълго, за да го реализираш — отвърна Хамет. — Проверих информацията, оказа се напълно вярна… Правителството е успяло да ни издейства отсрочка, но ако до ден-два не изправим на крака скъпия посланик на добра воля, лошо ни се пише!

— Предполагам, че никой не се е сетил да ми достави поне малко полезна информация от пнатиански лекар, нали?

— И да, и не — отвърна Хамет.

— Какво трябва да означава това, по дяволите?

— „Да“ означава, че са се сетили да поискат подобна информация, а „не“ — че не са я получили. Ти явно нямаш представа за политическата ситуация в момента. А и на мен ми е трудно да я асимилирам. Очевидно пнатианците са раса на параноици. Отказват да пратят други свои представители тук, отказват и всякаква информация за физиологията си. Искат си посланика обратно, жив и здрав. Толкоз!

— Което едва ли някога ще стане — мрачно промърмори Дарлински.

— Успях да науча, че съществото пред теб е от женски пол, името й е… Всъщност не мога да го произнеса, но най-близко е до нашето Леонора… С положителност се знае само едно: нашата гостенка не е бременна.

— Те ли ти го казаха?

— С не толкова много думи, но успях да разбера, че жената пред теб току-що е навлязла в детеродна възраст…

— Тогава защо, в името на всемогъщия ад, въпросната мадама е техен единствен пратеник на една планета, с която в момента воюват?

— Откъде да знам? — озъби се Хамет. — Ангажирахме екип от Психолозите, но техните резултати са по-жалки дори от твоите…

— Надявам се не очакваш, че ще започна да ги съжалявам, нали? — изръмжа Дарлински.

— Не. Но ако оплескаш нещата, с положителност ще прекараш остатъка от живота си в самосъжаление… В което може би ще има малко място и за мен…

— Много смешно!

— Напротив, много сериозно! — поправи го Хамет. — Бих предпочел дори да я убиеш по непредпазливост, вместо да я оставим да си отиде без опит да я излекуваме! Не ме интересува дали ще изтръгнеш с голи ръце сърцето й, но нещо трябва да се направи! Искаш ли да ти изпратя помощ?

Дарлински изръмжа едно „не“ и изключи апарата. После пристъпи към тялото на пнатианеца и го огледа с нов интерес, въоръжен с информацията, че пред него лежи жена. Оттук следваше едно твърдо заключение: някъде по това тяло трябва да има отвор, който липсва у мъжа… Огледа я с безкрайно внимание, сантиметър по сантиметър. Резултатът беше категоричен: единствените отвори в тялото бяха четирите псевдоусти на главата. Едната от тях очевидно служеше за дишане, оставаха три. Ако се приеме, че една се използва за хранене, втора за сексуален контакт, въпросителната оставаше само за последната… Но дори да го заплашваше екзекуция, Дарлински не би могъл да определи кой отвор за какво служи…

Кратка справка с часовника го информира, че е на крак повече от двадесет часа и се намира на прага на припадъка. Това означаваше, че трябва да се наспи, но не преди да е осигурил на Патологията някаква проба за анализ… Повика две от дежурните сестри и се приготви да изреже миниатюрни късчета кожа от пипалата-израстъци. В допълнение щеше да вземе проба и от тялото, плюс посявка от трите недишащи отвора.

Напрегнат докрай, той моментално забеляза, че от миниатюрния разрез (последният от всичките четири) бликна капчица бледорозова течност. Това би трябвало да е кръв… Веднага я пое със стъкло за изследване, после търпеливо зачака. Искаше да види дали кръвотечението ще продължи, или ще спре от само себе си… То спря почти веднага. Инструктира една от сестрите да занесе пробите в патологическата лаборатория и се изправи:

— След шест часа заключенията да са готови. Сега открийте някоя свободна стая горе, да има и душ. Точно след пет часа някой да ми донесе закуска и стимуланти!

Изчака осигуряването на легло, после с облекчение се отпусна в него.

Събуди се с чувството, че изобщо не е мигнал, и броени минути по-късно вече стоеше до патолога Дженингс, който побърза да му отстъпи мястото пред микроскопа.

— Нивото на червените кръвни телца е извънредно ниско, но това едва ли доказва каквото и да било — уморено въздъхна патологът. — При нормални обстоятелства е доказателство за наличието на сериозно заболяване. От друга страна обаче е твърде възможно проклетият звяр изобщо да не се нуждае от повече червени кръвни телца! Според мен трябва да се придържаме към предположението, че това състояние е нормално…

— Какви са причините за подобно предположение? — попита Дарлински.

— Най-добрите — ухили се Дженингс. — Ако се окаже, че нещата са ненормални, значи просто нямаме късмет… Разложих кръвта на съставните й части и установих, че няма начин да синтезираме червени кръвни телца от този тип. Това, което бихме предложили на многоуважаемата пратеничка, положително ще бъде отхвърлено от организма й. Който междувременно може да загине от липсата на нещо, което не можем да й предложим… Затова предлагам прагматичен подход: приемаме, че кръвта й е нормална независимо какви други заболявания има…

Дарлински кимна в знак на съгласие и попита:

— А тъканните проби?

— Имаш предвид онези миниатюрни кожички? Е, добре… При тях може и да извадим късмет… Добър или лош — това ще зависи от гледната ни точка…

— А ще поясниш ли каква е гледната ни точка? — уморено попита Дарлински.

— Ако е гледна точка на лекар, който иска да лекува нещо, може би ще улучим — отвърна Дженингс. — Ела да хвърлиш едно око…

Дарлински се приведе над мощния микроскоп. Дори без максимално увеличение се виждаше, че върху кожната проба има оживена клетъчна активност.

— Какво е това?

— Не мога да бъда категоричен — отвърна Дженингс. — По всички правила това би трябвало да е просто къс мъртва кожа. Но не е… Да ме убиеш, не мога да определя какво я подхранва и какво й доставя кислорода, който обикновено се носи от кръвта…

— Като говорим за кислород, се сещам да те попитам каква концентрация да й предложа?

— Съдейки по кръвната картина, бих казал, че в момента тя получава онова количество кислород, което би й осигурила една кислородна маска… Не мога да поема отговорност за по-високи концентрации, тъй като има опасност да й прогорим дробовете…

— А посявките?

— При тях нещата наистина са интересни — усмихна се Дженингс.

— Какво откри?

— Нищо. Абсолютно нищо.

— Браво, бе — изгледа го Дарлински. — Не знаех, че интересът ти се пробужда толкова лесно…

— Задръж малко, шефе — продължаваше да се усмихва Дженингс. — Нека първо те попитам нещо… Кой, по дяволите, ти каза, че това същество е от женски пол?

— Хамет.

— А той откъде знае?

— От самите пнатианци.

— Тъй ли? Не вярвам, че ще можеш да ме убедиш в това…

— Хайде, казвай какво излезе от посявките — въздъхна Дарлински и се почеса по главата.

— Нищо. Или по-скоро нищо, което има някаква връзка с пола… Номерирах ги от едно до три… Посявка номер едно е взета от най-долния отвор на лицето. В нея има следи от вода, два ензима плюс остатъци от още две-три органични течности. От това, както и от факта, че споменатите течности не са се разпаднали, стигаме до заключението, че въпросният отвор служи за приемане на храна, предимно течна… Посявка номер две съдържа следи от различни соли, няколко вида бактерии с разлагащо действие и нещо, което очевидно действа като слаб стомашен сок. Следователно оттам се приема твърдата храна… Посявка номер три ни създаде известни проблеми, но съм склонен да приема, че функцията на съответния отвор е стриктно вокална…

— По дяволите! — изръмжа Дарлински. — Един от тези отвори би трябвало да е еквивалент на вагина! Други отвори по проклетото тяло липсват, а звярът положително е от женски пол!

— Може би — въздъхна Дженингс. — Но в такъв случай бих казал, че мадамата не се сношава и целува с един и същ орган… Липсват каквито и да било следи от полови хормони, няма ги течностите и секретите, които са познати на науката. Това същество диша кислород, от което следва, че откриването на полови хормони би трябвало да е лесна работа…

— Възможно ли е този отвор да служи за изхвърляне на екскременти? — попита Дарлински.

— Твърде съмнително — поклати глава Дженингс, помълча, после добави: — Всъщност ще бъда по-категоричен: това е изключено. Положително бих открил доказателства в тази насока, ако ги имаше… Съжалявам, че ти създадох един проблем, шефе, но това са моите заключения.

— Един ли? — вдигна вежди Дарлински. — Създаваш ми два проблема, приятелю!

— Кои са те?

— Първият е, че си имам пациентка без видими полови органи. А вторият — че милото момиче яде твърда и течна храна, но не притежава средство за изхвърляне на отпадъчните продукти…

— Може би тъкмо в това се крие проблемът — усмихна се Дженингс. — Тъпче се, без да изхвърля нищо, и вероятно скоро ще се пръсне!

— Благодаря ти за прозрението, никога не бих се сетил сам! — язвително процеди Дарлински. — Я по-добре да се връщаме в лабораторията и да видим какво ще правим по-нататък…

Завари пнатианеца по-зле. Очевидно не му стигаше въздух, от отвора за храна върху лицето му излизаше пяна с гадна миризма. Дарлински повика един от дежурните лекари и с негова помощ обърна тялото на една страна. После взе стерилна салфетка и започна да почиства лицето. Само за няколко минути дишането на пнатианеца се нормализира. Дарлински нареди на дежурния да не се отделя от масата, взе проба от пяната и я свали за анализ в патологията.

— Един от твоите проблеми е решен — обяви тридесет минути по-късно Дженингс. — По всичко личи, че една и съща уста изпълнява двойствени функции: приема храната и изхвърля екскрементите. Това е много необичайно, бих казал — дори странно.

— Сигурен ли си, че не става въпрос за повръщане?

— Абсолютно. При повръщането винаги има частици несмляна храна. Докато тази субстанция е напълно преработена. Организмът си е взел каквото му трябва, другото са остатъци…

— Непрекъснато научаваме нови неща — въздъхна Дарлински. — Бас държа, че ако ни оставят проклетото създание достатъчно дълго тук, може би година, вероятно ще разбера дори какво го убива…

— Според осведомителните бюлетини разполагаш с доста по-кратък срок — отбеляза Дженингс.

— Не ми напомняй, моля те! — въздъхна за втори път Дарлински. — По-добре ми кажи какви са шансовете да го изпуснем, ако му направя рентген и флуороскоп…

— Не мисля, че рентгенът ще му навреди. При нормални обстоятелства бих изключил флуороскопа, но обстоятелствата не са нормални, затова действай!

Два часа по-късно Дарлински гледаше пръснатите върху бюрото му рентгенови снимки и яростно псуваше.

— Какво става, шефе? — обади се по интеркома Дженингс.

— Единственото сигурно нещо е, че няма счупени кости — изръмжа Дарлински. — И знаеш ли защо? Защото в тялото на нашето мило момиче изобщо няма кости!

— А какво научи от флуороскопията?

— Нищо. Виждал съм много насекоми с по-сложна храносмилателна система от тази тук… Тя поема храната, разнася я до клетките, а остатъците изхвърля приблизително ден по-късно. Единственото, за което мога да се хвана, е евентуалното наличие на мозъчно увреждане… Но как да го разпозная, по дяволите? Нали би трябвало да съм виждал поне един нормален мозък от шибаните пнатианци? — Последва нова серия сочни ругатни. — Това тъпо създание просто е лишено от смисъл!

— Съгласен съм — рече Дженингс. — Да ти кажа и за драскотините…

— Какво за тях?

— Растат. След една седмица ще покрият цялата шибана проба…

— Някаква форма на рак?

— Изключено. Не познавам рак, който да се развива по подобен начин. Пробите не са подложени на посявка или отглеждане, по всички правила вече би трябвало да са мъртви и в процес на разложение…

— Прав си — кимна Дарлински. — Ако беше рак на кожата, отдавна да съм го забелязал… — Изправи се на крака и огорчено добави: — Пълна бъркотия! Респираторната система е в ред, храносмилателната работи, кръвообращението също… Какво не му е в ред, по дяволите?

— Може би удар? — направи предположение Дженингс.

— Съмнявам се. Ако някъде в мозъка има съсирек, това несъмнено би се отразило и на други органи. Сърдечен удар също трябва да се изключи. Просто защото не сме предприели никакво лечение, а състоянието на проклетото създание си остава стабилно, независимо дали е нормално или не! Имам чувството, че ако милата госпожица е била сполетяна от удар, тя или щеше да умре, или да започне да се подобрява!

— Ако търсиш още парадокси, спокойно можеш да се запиташ защо я определят като същество от женски пол — подхвърли Дженингс.

— Имам си достатъчно парадокси, не ми трябват и твоите! — изръмжа Дарлински.

— Опитвам се да помогна, шефе. Чао засега, ще се видим по-късно…

Дарлински се върна при пациента си, мърморейки под нос. Наистина нищо не разбираше. Ако този организъм на масата е бил нападнат от вирус, той или щеше да е вече мъртъв, или антителата му щяха да се справят с положението. Може би най-странното в цялата ситуация беше фактът, че състоянието на посланика-миротворец оставаше непроменено. Нито се влошаваше, нито се подобряваше…

Окей, да подходим логично, въздъхна той. След като състоянието на пнатианката остава непроменено, значи такова е състоянието и на околната среда. До този момент беше установил, доколкото му е било възможно, че организмът й функционира нормално. А Дженингс не откри присъствието на вредни бактерии, вируси или микроби… Следователно ще трябва да приеме хипотезата, че или има работа с кръвен съсирек в мозъка, срещу който е безсилен, или проблемът се крие някъде в околната среда. При презумпцията, че проблемът е там, тя без съмнение трябва да се промени. А откъде се започва в такива случаи? От атмосферата и гравитацията, разбира се…

Започна с гравитацията. Налягането в помещението бавно се снижи и скоро достигна нулеви стойности. Видим ефект не се получи. Започна да действа в обратна посока и повиши налягането до 3G. Дишането на пнатианката леко се затрудни, но други реакции нямаше. А Дарлински не посмя да продължи, тъй като добре помнеше, че има работа с безкостно създание.

Сложи един респиратор върху отвора за дишане и започна да понижава кислородното съдържание във въздуха. Петнадесет процента, после дванадесет. Когато стигна осем процента и вече беше сигурен, че пациентката му ще изпадне в конвулсии, изведнъж забеляза добре изразено потрепване на клепачите.

Окуражен, той намали кислорода във въздуха до нищожните четири процента и вратите на ада се разтвориха…

Пнатианската пратеничка започна да издава несвързани звуци, пипалата-израстъци бурно се разтърсиха. Внимавайки да не попадне в обсега им, Дарлински привърза тялото към масата с помощта на широки колани, после се отдръпна и продължи да наблюдава. Очите вече бяха широко разтворени, но някак нефокусирани. Дори след десет минути движенията на пипалата бяха толкова некоординирани, колкото и в началото. Десет живота да живее, пак не би могла да си служи с тях, поклати глава Дарлински. Не виждам как би могла да поднесе храна към устата си, да не говорим за управление на космически кораб…

В главата му започна да се оформя една друга идея, но първо искаше да провери няколко неща. Свърза се с Дженингс и попита:

— Какво ще стане с човек, който е свикнал да диша въздух с 19% кислород и изведнъж това съдържание се удвои?

— Сигурно ще изпадне в транс и ще се киска като луд — беше незабавният отговор на патолога.

— Това го знам — кимна Дарлински. — А има ли шанс да припадне?

— Съмнявам се. Защо питаш?

— А какво ще стане, ако кислородното съдържание се увеличи четири пъти, да речем, седемдесет и пет процента и нагоре?

— Това сме го правили многократно, особено при спешни случаи…

— Припадали ли са пациентите?

— Рядко. Но какво искаш да докажеш?

— Един последен въпрос и ще ти обясня…

— Давай.

— Какво ще стане, ако поставим човек в атмосфера с 90% съдържание на кислород и…

— Никакъв проблем — дойде бързият отговор.

— Чакай, не съм свършил — гневно рече Дарлински. — Какво ще стане, ако го оставим така в продължение на седмица?

— Доколкото съм информиран, подобен експеримент не е правен никога — озадачено промълви Дженингс. — По всяка вероятност ще получи увреждания на мозъка и белите дробове… Хей, да не би да искаш да кажеш, че…

— Точно така — усмихна се Дарлински. — Нашата пратеничка е свикнала да диша въздух с 4–процентно кислородно съдържание, но откакто е тук, живее в среда, която отговаря на 90 процента кислород за човека… В началото вероятно е било много ободряващо, сигурно се е чувствала като дрогирана… Но после е колабирала и ние сме изправени пред сегашното й състояние.

— Значи си решил загадката! — възкликна Дженингс. — Просто, нали?

— Нищо не съм решил — въздъхна Дарлински. — Бих казал, че мозъчната й дейност е толкова увредена, че не е в състояние да командва тялото. Очите й не могат да се фокусират, едва ли е в състояние да схване какво става наоколо. По мое мнение разумът й е много по-малък от този на всеки идиот-монголоид, независимо от тестовете за интелигентност, които бихме пожелали да използваме… Лечение е възможно, но в момента нашата гостенка не е по-функционална от обикновено паве…

— Ако това те успокоява, в подобно състояние е изпаднала около час преди припадъка — рече Дженингс.

— Успокоява ме, как не! — изръмжа Дарлински и прекъсна връзката. — Чувствам се на седмото небе!

Идеята започна да се оформя в главата му, но първо трябваше да чуе мнението и на Хамет. Свърза се с него и подробно му обясни всичко. После се въоръжи с търпение, тъй като шефът трябваше да се посъветва с правителството.

— Хубава работа си свършил — обяви един час по-късно Хамет. — Но пнатианците не поддават… Първо, защото са убедени, че ги лъжем, и второ, защото ни считат отговорни за нейното състояние, ако то действително е такова, каквото им го описахме… Направихме всичко възможно, но не успяхме да ги убедим! Примирието свършва след два дни и ако ти не успееш да откриеш лек за това растение… — Гласът му мрачно заглъхна.

— Искам да ти задам един въпрос — рече Дарлински.

— Слушам.

— Откъде разбра, че посланикът е жена?

— От пнатианците, по-скоро от техния говорител…

— И той ти каза, че е жена, така ли? — Да.

— Какви бяха точните му думи?

— Не съм много сигурен… Нещо като съжаление, че Леонора току-що била навлязла във фазата на плодовитостта и би могла да има поколение…

— Това ли е точният превод, дума по дума?

— Не съвсем. Но тази раса не говори нито един от галактическите езици и преводачите ни имаха доста затруднения…

— Нашите хетеросексуални преводачи, както мъже, така и жени, нали? — пожела да уточни Дарлински.

— Какво искаш да кажеш? — озадачено попита Хамет.

— Не питай — въздъхна Дарлински. — Искам да бъда абсолютно наясно по един определен въпрос: за пнатианците е все едно дали пратеничката им ще живее като растение или още утре ще умре… Това няма да промени плановете им, нали?

— Точно така.

— Тогава ще те помоля за една услуга.

— Казвай.

— Искам плътен кордон около Операционна 607 и прилежащата й реанимация. След това искам да ми осигуриш техническа възможност за създаването на атмосфера със следните параметри: съдържание на кислород 3,5%, водород — 95%, инертни газове — 2%, при нормално налягане. Искам охрана пред двете помещения. В тях не трябва да влиза никой, освен мен и Дженингс.

— Дай ми два часа и всичко ще бъде изпълнено — рече Хамет. — Но…

— Без въпроси, моля те — прекъсна го Дарлински. — О, и още нещо… Искам солна киселина във възможно най-висока концентрация. Да бъде един кубически метър, в стъклен съд с прозрачен похлупак…

— Киселина ли?

— Да. И не забравяй капака. След два часа ще бъда в операционната…

Хамет удържа на думата си. Когато Дарлински и една сестра вкараха количката с пнатианката в операционната зала, всичко беше готово. Там ги очакваше Дженингс, на лицето му беше изписано нетърпеливо любопитство.

— Доста си напъвах мозъка да отгатна каква операция си замислил — рече той. — И в главата ми се появява все един и същ налудничав отговор…

— Не е налудничав, а точно обратното — поклати глава Дарлински. — Нищо друго смислено не ми идва на ум… Ако желаеш, можеш да поемеш ролята на анестезиолог.

— За какво ти е анестезиолог?

— Само замалко… Сестра, вие трябва да си сложите кислородна маска, аз и Дженингс ще сторим същото. — После нареди снижаване на кислородното съдържание във въздуха до 3,5 процента. — Окей, Дженингс, нагласи респиратора на 35% и я накарай да заспи…

Дженингс сложи уреда върху отвора за дишане на посланичката и тя почти моментално изгуби съзнание.

— Къде е киселината? — огледа се Дарлински. — А, ето я там… Сестра, пригответе се за ампутация!

— Какво ще ампутираме, сър? — попита момичето.

— Главата — кратко отвърна Дарлински.

— Знаех си аз! — възкликна Дженингс. — Сигурно си превъртял!

— Какво губим? — погледна го Дарлински, без да обръща внимание на ужасеното изражение на сестрата. — Няма никакво значение дали ще е без мозък или мъртва… И в двата случая войната ще избухне, а това е единственият начин да я предотвратим.

След тези думи взе скалпела и направи дълбок срез върху издължения израстък, който заместваше шията на пнатианката. Ръцете му действаха бързо и ловко, скоро шията беше почти прерязана.

— Сестра — вдигна глава той, — виждам, че сте разтревожена, но този срез трябва да остане открит. Ако желаете, можем да използваме турникет, но за не повече от деветдесет секунди. После трябва да го махнем…

Бледа и вцепенена от ужас, сестрата само кимна с глава.

— Дженингс, предполагам знаеш какво да правиш с главата.

— Да я потопя в съда с киселина?

— Точно така — кимна Дарлински. — Ако съм прав, това ще бъде откровено убийство… Затова трябва да я унищожим веднага.

— Не е ли по-хуманно да я изгорим?

— Без съмнение. Но не ми се иска да пренасям една отрязана глава през цялата болница, за да я сваля пет етажа по-долу до пещта… Ти би ли го сторил?

— Разбирам те много добре — ухили се Дженингс, после неволно изпъшка, видял как отрязаната глава се отделя от тялото на пнатианката. Извърнал поглед встрани, той я грабна и побърза да я пусне в прозрачния съд с киселина. Когато очите му се върнаха на операционната маса, Дарлински вече сваляше турникета от прерязаната шия. Кръв нямаше.

— Това същество явно не се нуждае от операцията, която възнамерявам да осъществя — промърмори Дарлински. — Но все пак ще пъхнем една тръба за обдишване в отвора… После ти ще изтичаш до патологията да избереш най-подходящата хранителна субстанция, която бихме могли да вкараме в организма посредством система… Макар че тя сигурно ще се окаже излишна, тъй като нашата приятелка разполага с добри запаси от подкожни мазнини… — Дженингс излезе, а той се обърна към сестрата: — Страхувам се, че се налага да останете на разположение, докато не получа резултат… Това, което видяхте тук, можете да дискутирате единствено с мен и господата Дженингс и Хамет. Ясно ли е?

Момичето кимна.

— Добре. Докато се навъртате наоколо, можете да звъннете на Хамет и да му съобщите да тича насам…

Точно след четири минути Хамет беше в операционната и Дарлински се зае да му обяснява действията си.

— Проблемът е там, че пнатианският пратеник решително не е жена — започна той. — Информацията ме заблуди за известно време, но после все пак успях да се концентрирам върху проблема… Би трябвало да открия отговора доста по-бързо, тъй като много неща ми го сочеха: фактът, че тъканната проба расте без странична помощ; фактът, че съществото няма сексуални органи; фактът, че не притежава изходни отвори… Какво друго би могло да е то, освен затворен организъм със способност за репродуктивност чрез делене? Би трябвало още първия ден да подозирам нещо от тоя сорт — особено след като видях, че при вземането на проби няма никаква кръв, а раничките зарастват за броени секунди…

— Означава ли това, че ще му порасне нова глава? — попита Хамет. — В крайна сметка отстранихме мозъка му… Дори рибата звезда има нужда от мъничка част мозък, за да се репродуцира отново…

— Според мен ще му порасне — въздъхна Дарлински. — В противен случай би трябвало да загинат както тялото, така и главата, при това веднага… Именно по тази причина унищожих главата. Не искам от нея да порасне още едно осакатено създание… Всички ние малко или много сме склонни да търсим земни качества в съществата, населяващи други светове. И затова невинаги сме готови да възприемем идеята, че даден организъм може да оцелее дори и с отрязана глава… Но въпреки всичко основният проблем си остава…

— И какъв е той? — попита Хамет.

— Новият мозък няма да знае, че е посланик, нито пък ще има представа за начина, по който сме спасили живота му… Затова мисля, че ще е най-добре да се подготвим за една малка война.

10. Политиците

„… И стана така, че в края на първото хилядолетие на Демокрацията в населените от Човека светове и неговите колонии се появиха особени настроения. Те дълго бяха очаквали възстановяването на господстващата му позиция над останалите разумни видове — нещо, което по право му принадлежи. По всеобщо убеждение Човекът беше направил необходимото за покоряването на галактиката и вече беше време да изостави ролята на слуга, да заеме подобаващо място в историята.

В тази кризисна обстановка изгрява ярката звезда на Джошуа Белоуз (2943–3009 г. от Н. Л.), който прави бърза и шеметна политическа кариера. Радващ се на изключителна популярност сред масите, той има силни привърженици сред собствената си политическа партия, но и могъщи врагове. И ако е вярна максимата, че великите събития предизвикват появата на велики лидери, тогава…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… Никой не може да отрече личния чар и политическото влияние на Белоуз. Но записите от неговото време недвусмислено сочат, че той не би имал нито възможност, нито мотивация да извърши великите си дела без дискретна подкрепа отвън…

И макар че Демокрацията го надживява с почти дванадесет века, няма никакво съмнение, че Белоуз е виновен за…“

„Произход и история на разумните видове“, том VIII

Джош Белоуз седеше зад огромно бюро. Полираната до блясък повърхност беше покрита с документи, вдясно от него имаше дълга редица бутони за свръзка. Безупречно облечен, той беше олицетворение на достойнството. Косата му беше леко прошарена, брадичката — твърда и решителна, край ясносините му очи имаше леки бръчици, свидетелстващи за вечната му готовност да се усмихне. От целия му външен вид се излъчваше авторитет на лидер, всъщност той си беше точно такъв.

— Как са работите? — попита той.

Човекът срещу бюрото беше пълна противоположност на Белоуз. Облечен в измачкан костюм, с разрошена рядка коса и скрити зад многодиоптрови лупи очи, той изглеждаше съвсем не на място във величествената обстановка на кабинета.

— Местните стават неспокойни — обяви Мелвин Хил, придърпа един изящно гравиран стол от дорадузийско дърво и безцеремонно качи краката си на бюрото.

— Местните винаги изглеждат неспокойни, особено когато ги гледаш отгоре — отвърна Белоуз. — Когато бях един от тях, аз също бях такъв… И точно по тази причина съм тук днес…

— Има малка разлика, Джош. Твоето безпокойство се дължеше на жаждата ти за власт. Докато тяхното е предизвикано от желанието им да те видят как упражняваш тази власт…

— Знам — намръщи се Белоуз. — Но какво, по дяволите, очакват от мен? Да обявя война?

— Не — поклати глава Хил. — Макар че един от всеки петима би оправдал подобно действие…

— Аз спечелих губернаторския пост на Делурос VIII с 64 процента от гласовете на избирателите — изтъкна Белоуз. — Което означава, че имам право на собствена преценка.

— С първата част на това изявление съм напълно съгласен, Джош — кимна Хил. — Това действително ти дава известни права…

— Знаеш ли, често ме караш да се питам защо не се обградя с покорни сътрудници, които одобряват всяка моя дума — усмихна се Белоуз.

— Плащаш ми прекалено много пари, за да си смуча палеца и да ти обяснявам колко си велик! — изръмжа Хил, скочи и закрачи напред-назад. — Все някой от шибаната администрация трябва да ти казва истината!

— И каква е тя?

— Не е много сложна — рискуваш да бъдеш отстранен от властта по-бързо, отколкото си мислиш!

В продължение на минута Белоуз го гледаше с безизразно лице, после леко поклати глава:

— Глупости!

Хил прекрати разходката си и се насочи към вратата.

— Съобщи ми, когато си готов да чуеш останалата част от доклада ми.

— Я стига! — сряза го Белоуз. — Сядай на шибания стол и дай да си изясним нещата!

Хил се подчини и бавно вдигна глава:

— Да започвам ли? Белоуз кимна.

— Добре. Ти спечели изборите с кампания, която наблягаше на човешките превъзходства. Такава беше кампанията и на съперника ти, но именно ти беше този, който обяви за своя основна цел възстановяването на водещата роля на Човека в галактиката.

— Политика и нищо повече.

— Не, сър, не е само политика — поклати глава Хил. — Само политика би било обещанието да унищожиш Лем или всяка друга раса, която е трън в петата ни. Една бърза и победоносна война като тази срещу Пнат преди две столетия. Война, която няма нищо общо с икономически интереси и се печели достатъчно бързо, за да не предизвика критики… Това е политика, Джош. Но ти постъпи другояче. Ти пробуди мечтите им. Накара ги да повярват, че нашата раса може да възвърне господстващото си място в галактиката. Почти година им го повтаряше. Признавам, че си го правил по принуда, тъй като в противен случай не би спечелил никога. Но сега си тук, в този кабинет, защото те ти повярваха. И губят търпение, очаквайки да ги поведеш към обетованата земя… Вече три години си на този пост, а това е шестдесет процента от мандата ти. И все още не си изпълнил предизборните обещания.

Търпението на хората се изчерпа и те решиха да поемат нещата в свои ръце. Станахме свидетели на погроми срещу раси, с които живеем съвместно, инцидентите между наши и извънземни космически кораби са ежедневно явление. Нормативните документи и препоръките на твоята администрация се изпълняват бавно и с явно нежелание. Човешката раса разполага с готови за бой шестдесет милиона кораба и над десет милиарда войници. Една огромна сила, която започва да губи търпение…

По отношение на твоето отстраняване от власт нещата също не изглеждат добре. Медиите вече подеха кампания срещу теб, а аз си направих труда да преброя гласовете на твоите врагове в парламента. Установих, че не им достигат само около дузина…

— Двадесет и осем — поправи го Белоуз.

— Това беше миналия месец, Джош — поклати глава Хил. — Мисля, че е крайно време да предприемеш нещо…

— Какво по-точно? — меко попита Белоуз. — Какво, по дяволите, очакват от мен? Може би да предприема внезапна атака срещу Лодин XI и планетите близнаци Канфор? Трябва ли да ликвидирам всички извънземни в галактиката, за да ги направя щастливи? Аз не съм президент на човешката раса, а само губернатор на един от световете…

— Делурос VIII е нещо повече от един свят, това и двамата го знаем — поклати глава Хил. — Откакто преместихме администрацията от Земята тук, Делурос VIII се превърна в социална, политическа и морална щабквартира на човешката раса. Векове наред губернаторът на тази планета е най-могъщият представител на Човека в галактиката, а на практика длъжността му наистина се покрива с президент на всички хора. Военните, независимо дали са тук или чак на Далечния пръстен, безпрекословно ще изпълнят всяка твоя заповед; оживлението или спадът в икономиката на Делурос диктуват положението на всички останали планети. Ние сме тези, които определят модата за Човека във всички светове — както във физическо, така и в психологическо отношение… Затова не ми пробутвай номера с малкия и незначителен ръководител на отделна планета!

— Обещах на хората да възвърна достойнството им и нищо повече — рече Белоуз. — Казах, че нашата съдба е да бъдем на върха, но не като свалим другите от него по насилствен начин… Ще стигнем там, като работим по-упорито, като произвеждаме повече, като проявяваме разум…

— Глупости! Подобно обещание не би могъл да изпълниш дори мандатът ти да продължи десет хиляди години! — Хил преплете пръсти, помълча, после настойчиво продължи: — Виж какво… Родил си се красив, привлекателен и красноречив… Наистина мисля така. Винаги съм те харесвал. Дори сега, когато очевидно си на път да разрушиш както своята, така и моята кариера… Ти се изявяваш като властен баща, на когото всеки механично се подчинява… „Оставете бъркотията на Джош, той ще я оправи…“ Проблемът ти е там, че нито веднъж в живота си дори не си опитал да използваш тъй наречения си мозък… На богоподобните „бащици“ всичко им се удава лесно, без особени усилия. А когато трябва да се свърши наистина мръсна работа, наоколо винаги се навърта някой като мен… Не, че ми пука, но… Ти си губернатор на Делурос VIII — най-високият пост, за който човек може да мечтае, откакто се е родила Демокрацията. И дойде време да свършиш нещо конкретно, а не просто да следваш политиката на предшествениците си. Ако не можеш да вземеш решение и да извършиш необходимите действия, позволи на мен или на някой друг да го стори вместо теб… В противен случай красивото ти лице ще изчезне от учебниците по история много по-бързо, отколкото предполагаш…

— Това не означава, че искам да остана в историята като човека, подпалил първата общогалактическа война! — възрази Белоуз. — Нямам никакво намерение да бъда запомнен като автор на най-страшния геноцид!

— Тук изобщо не става въпрос за геноцид — поклати глава Хил. — Достатъчно е да се изпита готовността на противника, да се открият слабите му места. А после ще се мисли за по-нататъшно разширение на успеха… Никой не твърди, че трябва да си отрежем носовете, за да плюем по-лесно лицата си. И днес имаме нужда от другите разумни раси точно толкова, колкото и вчера… Но имаме нужда от тях според своите, а не според техните виждания.

— Това сме го обсъждали и преди — промърмори Белоуз и хвърли поглед към календара с насрочените за деня срещи.

— Така е, но резултат явно няма — въздъхна Хил. — По дяволите, Джош, зная какви резерви имаш, но ти си губернатор и не трябва да проявяваш колебание! Това, за което говорим, рано или късно ще се случи. По-добре да е рано!

— Нямам никакви колебания, стига нещата да станат по безкръвен начин — отвърна Белоуз. — Не забравяй, че става въпрос не за пионки върху шахматна дъска, а за разумни същества, Мел!

— Тук грешиш. Всички сме пионки. А политиците се оценяват според способностите си да ги местят по дъската.

— Мел, аз искрено вярвам, че Човекът ще управлява галактиката. Но това трябва да стане по начин, който разкрива най-добрите му качества — достойнство, интелект, организационни способности. Демонстрацията на сила не ни прави лидери, а по-скоро доказва обратното: че не сме способни да поведем останалите…

— Красиви мисли, Джош, дано ги включиш в мемоарите си — усмихна се Хил. — Но те са въздушни кули и нищо повече. Джошуа Белоуз е човекът, който застава зад религията и морала! Прекрасно, но напълно безполезно… Защото човекът не е нито добър, нито лош, не може да бъде чист или омърсен. Той е просто Човек, с точно предопределена съдба: да демонстрира най-добрите си способности, при това, без да се опитва да ги кичи с морални категории. Ако има възможност да завладее звездите, той е длъжен да го стори по най-добрия начин. Ако се провали в това начинание — поне да бъде спокоен, че е направил всичко по силите си. Не трябва да пропуска нито една от разкрилите се възможности, не трябва да допуска самодоволно спокойствие. Говори се, че човек е социално животно, а някои задълбочени мислители твърдят, че той е политическо животно. Познавам жени, които биха се заклели, че той е сексуално животно. Във всички тези твърдения има известна доза истина, но нито едно от тях не е напълно вярно. Защото човекът е състезателно животно. Философите бленуват за утопично общество, в което цари безупречен ред, и се задоволяват всички нужди. Вършат го от векове, блянът им ще продължи нови векове… Но утопията е лудост, дявол да го вземе! Дори днес, когато сме изправени пред толкова много предизвикателства, ние пак си живеем с една утопична мечта! А ти и единствено ти си човекът, който може да издаде необходимата заповед: край на мечтите, време е да се залавяме за работа!

— Ти пък си твърдо убеден, че ако не я издам, ще бъда изритан от поста си.

— Никой не желае това, Джош. Ти излъчваш такъв магнетизъм, че хората ще подкрепят всяко твое начинание. Изпълнителната власт ще е по-щастлива с теб, отколкото без теб… Но за целта и ти ще трябва да танцуваш…

— Социологическите проучвания сочат, че популярността ми е все така висока — отбеляза Белоуз. — Какво ще стане, ако им направя едно шоу и поискам пълно политическо доверие? В смисъл че който не е съгласен с мен, трябва да млъкне…

— Ще загубиш — бързо отвърна Хил. — Твоята популярност до голяма степен се дължи на уловките, които аз подхвърлям на медиите… Като например тази, че армията ни вече е готова да наложи превъзходството на Човека в галактиката. В момента, в който им стане ясно, че това е заблуда, ти дори няма да дочакаш избори… Ще те изритат на секундата!

Белоуз помоли Хил да го извини, тъй като имаше насрочена среща. Но един час по-късно отново повика заядливия си съветник.

— Откъде да започнем? — директно попита той.

— Аха, значи и други са на моето мнение — ухили се Хил.

— Мнението на другите е моя работа — отсече губернаторът. — А твоята е да даваш идеи…

— Май добре са ти натрили носа! — продължи да се хили съветникът. — Добре, Джош, ето го първото ми предложение, напълно безкръвно: променяме всички електронни преводачи от „Галактик-К“ на „Теран“, тоест на езика, който се говори на Земята и останалите обитавани от Човека планети…

— Ти луд ли си?! — вторачи се в него Белоуз. — Имаш ли представа какво ще означава това за нашата търговия, да не говорим за дипломатическия корпус? Никой няма да разбира дори дума от това, което казваме!

— Ще се научат — меко промълви Хил. — Имам и по-добро предложение: да се откажем окончателно от електронните преводачи и да обявим извън закона всички галактически езици. Така ще принудим другите раси да танцуват по свирката ни. Ние все още сме най-могъщата отделна раса в галактиката, както в икономическо, така и във военно отношение. Което означава, че рано или късно останалите ще трябва да се примирят с изискванията ни…

— Но междувременно ние ще си приказваме само помежду си, така ли? — изгледа го мрачно Белоуз.

— Колко дълго ще трае според теб това „междувременно“? — възрази Хил. — Над две хиляди планети зависят изцяло от нашите медицински доставки, други десет хиляди очакват селскостопанската ни продукция. Е, сигурно ще има и такива, които няма да се подчинят, но общо около дванадесет хиляди свята ще бъдат принудени да се залавят с изучаването на „Теран“… Не забравяй, че този акт е напълно символичен и чрез него ние просто напомняме за своята лидерска позиция.

— Считай предложението си за отхвърлено! — отсече Белоуз. — То би довело до твърде голямо объркване, да не говорим, че ще убие поне половината от дишащите метан същества, с които общуваме. Проклет да бъда, ако отрежа медицинските доставки на милиони разумни същества само в името на някакъв си жест!

— Добре тогава — промърмори Хил, напълни дробовете си с въздух и продължи: — Вместо да покоряваш всички накуп, насочи вниманието си към най-важните…

— Кои по-точно?

— Канфор VI и VII.

— Сериозно ли предлагаш да обявя война на планетите близнаци Канфор? — втренчи се в него Белоуз. — Да ги пратим в ада само защото аз трябва да получа подкрепата на своите избиратели?

— Да, точно това предлагам — кимна Хил. — Но с известни уговорки…

— Много успокояващо! Приятно ми е да чуя, че все пак имаш и резерви…

— Когато става въпрос за политическо или физическо оцеляване, аз съм най-резервираният човек на света — отвърна Хил. — По тази причина не предлагам пряка агресия срещу планетите близнаци Канфор, нито пък срещу други…

— Тогава за какво говорим?

— Предлагам да отблъснем агресията на близнаците Канфор срещу Делурос VIII. При подобни обстоятелства няма да имаш нищо против военни действия, нали?

— Да — кимна Белоуз. — Но мисля, че те едва ли са настроени агресивно към нас…

— Жалко, че не съм се родил с твоя външен вид и не притежавам дълбокия ти звучен глас — въздъхна с усмивка Хил. — Сигурно бих се превърнал в жив Бог!

— Предполагам, че с това искаш да подчертаеш колко съм глупав — мрачно го изгледа Белоуз.

— Точно така. Но не те осъждам. Нали именно поради тази причина аз съм тук?

— Не съм много сигурен за какво си тук, но във всеки случай не и за да започваш война от мое име! — отсече Белоуз. — Считай въпроса за приключен, докато аз лично не го повдигна отново!

Хил напусна кабинета на шефа си и тръгна към своя. Там го очакваха двамата му помощници.

— Постигна ли нещо? — попита единият.

— Той просто не разбира колко неприятности го очакват — поклати глава Хил. — Освен това е прекалено хуманен, за да се справи с положението… — Затвори очи и гневно добави: — Бог да ни пази от високоморални лидери!

— Какво ще правим сега? — попита другият помощник.

— Не съм много сигурен — промърмори Хил и почеса оредялата си коса. — Но нещо трябва да направим, в името на Човека и лично на Белоуз! Проблемът е там, че той може да блокира всичко, което реша да предприема…

— Какво лошо има в това? — вдигна вежди помощникът. — Ще го изритат и ти ще станеш губернатор.

— Може и да ти се струва чудно, но аз също плащам данък на известни идеали — изгледа го тежко Хил. — Зная какво трябва да бъде сторено от Човека, а то съвсем няма да е красиво и възвишено. Ние имаме нужда от губернатор като Джош Белоуз — човек, който може да ни убеди, че целите ни и средствата за тяхното постигане са не само приемливи, но и морално оправдани. Ако Джош утре ни заповяда да изтрием от лицето на галактиката двадесет разумни раси, ние ще бъдем абсолютно убедени, че трябва да сторим точно това. Но ако аз издам същата заповед, всички ще ме вземат за кръвожаден диктатор, обзет от мания за величие. Народът има нужда от лидер, когото може да обича, уважава и боготвори. Джош отговаря на тези изисквания, затова нашата работа е да вършим всичко така, сякаш изпълняваме неговите заповеди.

— А не ти ли се струва, че Джош предизвиква уважение именно поради факта, че тотално отхвърля това, което предстои да бъде направено? — попита единият от помощниците.

— Подобна мисъл ми мина през главата — ухили се Хил. — Но хода на историята променят такива незабележими копелета като мен, знаеш… Докато хора като Джош правят този акт приемлив в очите на народа…

— Пак повтарям — какво ще правим сега? — мрачно се обади вторият помощник.

— Няма смисъл да тласкаме Джош към активно участие в това, което предстои — въздъхна Хил. — Той не е глупав въпреки старомодните си скрупули. И никога няма да позволи да го манипулират. По тази причина се налага да го заобикаляме, поне на първо време…

— Как?

— Аз също имам известно влияние в това правителство — меко поясни Хил. — Кой е главнокомандващ нашата флота в системата Канфор?

— Грийли.

— Много добре — кимна Хил, после се насочи към записващото устройство и взе микрофона в ръка: — До адмирал Грийли, лично съобщение… — Изчака задължителните пет секунди за пръстовата идентификация на Грийли, която беше необходима за деблокиране на кодиращите механизми, след което продължи: — Поздрави, адмирале. Говори Мелвин Хил, код за комуникация 47АЗТ98С… Предвид на това, което ще ви съобщя, моля да проверите кода и гласовите ми отпечатъци в своя компютър. Така ще бъдете сигурен, че разговаряте именно с мен… — Изчака необходимото за подобна проверка време, после продължи: — Адмирал Грийли, по наши сведения пиратските кораби, които смущават главните търговски пътища в региона, вършат това с благословията на някои сили на Канфор VI… Ние подписахме тайно споразумение с правителството на въпросната планета, според което всички цивилни съдове, носещи флага на Канфор, трябва да имат специален, добре видим знак на корпуса. Неговата форма е… — Погледна за миг към драскулките в бележника си: — … Кръг, пресечен от осмоъгълник. Всеки цивилен кораб, който не притежава този знак, трябва да бъде считан за пиратски. Вашата задача е да ликвидирате първите три, попаднали пред очите ви, след което да ми докладвате лично.

При никакви обстоятелства не трябва да дискутирате този въпрос по радиото, тъй като се опасяваме от подслушване. В никакъв случай не бива да унищожавате повече от три кораба. Това ще бъде само първото предупреждение, че нашите търговски съдове вече не са беззащитна плячка. На по-късен етап ще бъде даден ход на широкомащабна операция. Желая ви успех! — Уредът беше изключен, магнитният запис премина в ръцете на един от помощниците.

— Предай го лично в ръцете на Грийли! — заповяда Хил. — Няма да си тръгваш, преди да се увериш в това! — Очите му се преместиха върху другия. — От днес нататък цялата ни изходяща кореспонденция с извънземните да бъде на „Теран“! Както устни записи, така и писмени документи!

— Ами ако шефът забрани?

— Шефът си има една доста голяма планета, която очаква управлението му — поклати глава Хил. — Едва ли ще му остане време да чете изходящата кореспонденция. Ако случайно стане въпрос, направете се на глупаци и го прехвърлете на мен…

После се зае с текущите си задачи. Отговорът от Канфор VI пристигна след по-малко от седмица:

„Задачата изпълнена, чакам нови инструкции.

Грийли“

Броени минути по-късно Хил отново се озова в разкошния кабинет на губернатора.

— Може би ще ми кажеш какво става, по дяволите! — изръмжа Белоуз.

— Сър?

— Не ме съросвай, Мел! Правителството на Канфор VI вдига шум до Бога, тъй като сме унищожили три техни търговски кораба! А Грийли върти и суче, не мога да разбера какво става! Твърди, че ти ще ми дадеш отговор…

— Издал съм заповед да държи под око пиратските кораби и нищо повече — отвърна Хил.

— Какви пиратски кораби? — втренчи се в него губернаторът. — От сто години насам в региона на Канфор не са се появявали пиратски кораби и ти прекрасно го знаеш! Искам обяснение, Мел, при това веднага!

— Не мога да ти го дам, преди да се запозная със случая — отвърна Хил. — Предлагам междувременно да изпратим на Канфор VI едно любезно извинение… Ако искаш, ще го нахвърля веднага, а след това ще ти го пратя за подпис.

Очите на Белоуз заплашително проблеснаха иззад широкото бюро.

— Не зная какво си намислил, Мел — изръмжа той. — Но имай предвид, че в момента положението ти е доста разклатено! Няма да се поколебая да те изхвърля, ако това се налага, независимо от приятелството ни! А то наистина ще се наложи, особено при втори инцидент от тоя сорт!

Хил се върна в кабинета си, продиктува нотата с извинението и я прати за подпис на Белоуз. Получи го почти веднага.

— Окей, изпращай я — нареди на секретарката си той.

— На „Галактик“ ли, сър?

— Не, на „Теран“.

Само след няколко часа правителството на Канфор VI отхвърли извинението.

— Как ли ще реагира губернаторът? — попита един от помощниците, заковал поглед в преведеното послание.

— Нямам представа — отвърна Хил. — Но едва ли ще каже нещо…

— Така ли? Защо?

— Защото подхвърлих на медиите както нашето извинение, така и отговора на Канфор… — Един от бутоните на интеркома светна и той протегна ръка. — Хил слуша.

— Мел, тук е Джош… Не зная защо Канфор отхвърли нашите извинения, но започвам да подозирам нещо… На „Галактик“ ли ги изпрати?

— Не си спомням — отвърна Хил.

— Хубава работа! — избухна губернаторът. — Имаш два дни да приключиш с текущата работа и да се махаш! Уволнен си!

— На твое място бих позабавил малко тази новина за медиите, Джош…

— Така ли? И защо?

— Защото няма да бъде сензация. В момента медиите са заети с отказа на Канфор да приеме нашите извинения.

Линията прекъсна без никакъв коментар.

— Разполагаме с малко време — извърна се към своите сътрудници Хил. — В рамките на следващите три часа всяко човешко същество в системата Делурос ще поиска обявяването на война, утре сутринта това ще сторят и другите обитавани от хора планети. Ако Джош иска да отърве кожата, ще трябва да нападне… Но аз го познавам добре и зная, че ще протака, докато стане твърде късно…

— Не виждам какво можеш да направиш в случая — обади се един от сътрудниците.

— Така и трябва да бъде — ухили се Хил. — Иначе ти щеше да командваш тук, а не аз… Сега слушай посланието, което веднага ще изпратиш на Грийли, некодирано:

„Адмирале,

Текстът на това послание е толкова важен, че нямаме време за шифровка. Планираната атака срещу системата Канфор трябва да бъде реализирана в срок от пет дни. За съжаление това закъснение е наложително, тъй като главните ни сили са ангажирани с маневри в района на Пръстена. Не предприемайте нищо, повтарям, нищо преди този срок, тъй като няма да получите подкрепления преди завръщането на флотата. Ако нещо ви заплашва, моментално се изтеглете в базата на Делурос V.

Мелвин Хил

помощник на губернатора“

Вдигна глава, очите му пробягаха по лицата на околните:

— Коя е последната честота, до която се е добрал Канфор VI?

— Х-57, разкриха я преди около седмица.

— Отлично, пратете съобщението по нея, но на „Теран“. Няма смисъл да ги улесняваме прекалено много…

— Ами ако Грийли реши да атакува? — попита сътрудникът.

— Няма — поклати глава Хил. — Просто защото не разбира какво, по дяволите, става и ще предпочете да се върне в базата. Надявам се навреме, за да отблъсне атаката на канфорската флота…

След тези думи отвори вратата на кабинета си и бавно тръгна към офиса на Белоуз. Изпуши една пура, погледна часовника си и влезе. Прецени, че посланието вече е било прехванато. Хората от охраната му препречиха пътя, очевидно вече информирани за уволнението му. Наложи се да попълни официална молба за среща с губернатора и да чака близо час.

— Защо ми губиш времето? — посрещна го намръщено Белоуз. — Нямам какво да обсъждам с теб.

— Но аз имам, Джош, при това доста неща — отвърна Хил. — Особено предвид факта, че това вероятно е последната ни среща. Мога ли да седна?

Белоуз му хвърли мрачен поглед, после кимна с глава.

— Защо постъпи по този начин, Мел?

— Би трябвало да отговоря, че съм постъпил така заради теб — отвърна Хил. — И отчасти това наистина е така. Но само отчасти… Направих го за благото на Човека… — Помълча малко, после добави: — Не искам да те плаша, Джош, но в рамките на двадесет и четири часа ще избухне война. Няма никакъв начин да я предотвратиш, затова те съветвам да направиш необходимото за спечелването…

— Какви ги дрънкаш?

— Ще бъдем нападнати от Канфор VI, а може би и от Канфор VII — поясни Хил. — Направо тук, на Делурос VIII. Няма да е кой знае колко трудно да ги отблъснем, а след това и да ги разбием. Просто защото са убедени, че ще ни хванат неподготвени… — Белоуз протегна ръка към комуникационния панел, но Хил го спря: — Не бързай, Джош. Грийли ще се прибере преди нападението, напълно готов да ги посрещне… Нека си поговорим малко, а после прави с мен каквото намериш за добре…

Белоуз мълчаливо се отпусна в стола си.

— Няма да ти обяснявам как се стигна до всичко това, Джош. Първо, защото беше толкова просто, че едва ли ще ми повярваш, и второ, защото неинформиран ще бъдеш далеч по-убедителен пред камерите… Същественото в случая е, че войната започва… Човекът се насочва към първото стъпало от стълбата, която ще върне величието му. И историята ще отбележи, че кураж за подобна стъпка си проявил именно ти. Това начинание няма да приключи нито по време на мандата ти, нито докато си жив… По всяка вероятност то ще продължи цяло хилядолетие. Но веднъж започнало, нищо не може да го спре…

— Зад гърба си имаш одобрението на народа плюс пълната лоялност на въоръжените сили — продължи Хил. — Предстоящата битка едва ли ще бъде нещо повече от незначително стълкновение и когато нещата приключат, ти несъмнено ще предложиш на Канфор изгодни условия за мир… Познавам те достатъчно, за да съм сигурен, че ще е така… Същевременно обаче народното събрание ще поиска статут на наш протекторат за системата Канфор. Ще поиска и много повече, но ти положително ще ги убедиш да се задоволят с това… В резултат планетите Канфор ще започнат да плащат данък на Делурос VIII, а размерът му ясно ще показва новия им статут…

След като се убедиш, че всичко става лесно, ти несъмнено ще имаш и други възможности. Популярността ти ще придобие невиждани размери и ти няма как да се измъкнеш от желанието на своите избиратели. Или ще продължиш експанзията, или ще бъдеш изхвърлен на бунището. Ще действаш предпазливо, ще възхваляваш Демокрацията. По всяка вероятност тя ще си остане основната догма на една нова галактическа сила, въпреки липсата на каквито и да било стъпки в тази насока…

— Нямам представа какво мислиш, че си направил — въздъхна Белоуз. — Но каквото и да е то, все има начин да го ликвидираме навреме. Ако действително се окаже, че извънземните от Канфор се готвят да ни нападнат, ние имаме начини да ги разубедим…

— Няма да стане, Джош — поклати глава Хил. — Те вече чуха това, което им трябва… От този момент нататък няма да повярват на нито една твоя дума…

— Ще повярват и още как! — тръсна глава Белоуз. — Особено след като ги предупредя, че сме готови да отблъснем всяка агресия!

— Страхувам се, че това е невъзможно, Джош — въздъхна Хил. — Няма начин да спреш хода на събитията, затова ще е по-добре да помислиш как да кажеш на хората, че именно ти си лидерът, който им трябва…

След тези думи Хил стана и тихо се насочи към вратата.

През следващите два часа Белоуз проверяваше верността на това, което научи. Още два изминаха в безплодни усилия за предотвратяване на конфликта.

Нощта завари губернатора на Делурос VIII сам в неосветения си кабинет. Положил ръце върху бюрото, той замислено гледаше пръстите си. Хрумна му да си подаде оставката, но веднага прецени, че тя няма да промени с нищо хода на събитията. После дори допусна, че може да принуди Хил да направи публични самопризнания. Но и това нямаше да помогне, тъй като гражданите несъмнено щяха да застанат на негова страна…

Дълбоко в душата си Белоуз беше благородна и високохуманна личност, която не одобрява насилието срещу никого. Беше убеден, че Човекът ще заеме лидерска позиция в галактиката благодарение на своите качества. Въпреки че другите разумни раси са далеч по-многобройни от неговата. Докато политиката, очертана от Хил, беше опасна, дори пагубна… Една погрешна стъпка и… Човекът ще бъде принуден да налага волята си със сила, да преодолява невиждана до този момент съпротива. При това бързо и ефикасно, още преди пробуждането и обединяването на останалите галактически раси.

Но монетата има и друга страна. Защо пък да не стане така, както го беше планирал Хил? Нима Човекът не заслужава победата в едно толкова рисковано начинание? Тук в крайна сметка става въпрос не толкова за оцеляване на най-силния, колкото за възстановяване на неговия хилядолетен статут. Галактическите раси ще продължат да съществуват, както и досега, но под ръководството на Човека тяхното съществувание несъмнено ще бъде по-ефикасно…

Прав ли съм, или греша? — запита се с нотка на отчаяние Белоуз. Човекът е способен на чудеса, може да проявява благородство към останалите видове… Защо тогава е нужно да се поощрява тъмната страна от характера му, защо трябва да бъде подтикван към брутална агресивност? Но дали тази страна действително е тъмна? Дали тя просто не е неделима част от стремежите му към съвършенство, както твърди Хил?

Пръстът му се насочи към бутона, чрез който щеше да покани представителите на печата. Взе своето решение, докато просторният кабинет се изпълваше с хора. Всъщност прие решението, което отдавна беше взето от някой друг… С изненада установи, че са го напуснали всички добродетели: воля, разум, сила на характера… Всички, с изключение на едно — стремежа към оцеляване…

— Господа — започна той и ясносините му очи обходиха помещението. — Току-що бях информиран, че флота от военни кораби е напуснала системата Канфор и се насочва към Делурос VIII с очевидно агресивни намерения. Подобно поведение не можем да толерираме нито ние, нито която и да било друга планета, населена от Човека. Ето защо аз дадох инструкции на нашите 7–и, 9–и, 11–и и 18–и флот да предприемат следните ответни действия…

Шесто хилядолетие
Олигархията

11. Администраторите

(Нито в „Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“, нито в „Произход и история на разумните видове“ е запазена информация за Администраторите).

Демокрацията умираше бавно, вероятно защото Човекът не проявяваше особена охота към този акт. Написаният на ръка текст се появи на стената веднага след като човекът легенда Джошуа Белоуз отблъсна атаката на планетите близнаци Канфор срещу Делурос VIII, премина в контранастъпление и окупира цялата система Канфор. За втори път в историята на галактиката стана така, че Комплексът по картография на далечната планета Калибан се превърна в най-важния фактор за експанзията на Човека. Но този път Човекът беше по-зрял, натрупал горчив опит от прекалено бързата експанзия. И затова изграждането на новата му империя беше далеч по-предпазливо…

В новата експанзия нямаше нищо хазартно, Човекът вече не се увличаше по блестящите победи на стратегически важни планети само за да тръгне на бой на милиони мили от тях… Сега той действаше много по-внимателно и методично, с хладна и мрачна решителност. Експанзията му беше предварително планирана, флотата му тръгваше на бой от основните бази (Земята, Делурос VIII, Сириус V), придвижвайки се като разтворено ветрило и покорявайки всички попаднали на пътя й планети. Понякога, както в случая с Лодин XI, срещу него се изправяха внушителни армии и той нямаше друг избор, освен сражение до победен край. Но в повечето случаи предпочиташе да прибягва до изпитания метод на икономическа блокада, който неизбежно поставяше на колене непокорните светове.

В края на четвъртото хилядолетие от присъствието си в галактиката, въпреки наличието на Демокрацията (в свита и далеч по-умерена форма), Човекът вече контролираше близо половината от планетите, обитавани от разумни същества. Десет века по-късно под негова власт се намираха около 80% от тях, а Демокрацията тихо умря.

Мястото й бе заето от седемчленната Олигархия. Принципно всички места в нея бяха обект на свободен избор, но практически още от самото си създаване те се намираха под човешки контрол. Общо погледнато, извънземните светове не усетиха кой знае каква промяна, тъй като Човекът продължаваше да бъде онази съзидателна сила, която се грижи за своята собственост далеч по-добре от всички светове с демократично управление.

Администрирането на империята-олигархия съвсем не беше лесно. На практика то пренасочи и отне човешката енергия за повече от две столетия подред.

В зората на олигархичната ера в галактиката имаше 1 400 000 обитаеми планети, 1 150 000 от които бяха икономически и политически зависими от Олигархията, независимо дали приемаха това с желание, безразличие или ненавист.

Проблемите на подобна империя са огромни. Един от тях например бе плащането на данъци. За тяхното събиране отговаряха правителствата на съответните планети, но под прекия надзор на Олигархията. За тази цел на всяка планета, обитавана от извънземни, се изпращаха по двадесет нейни служители, а на онези, обитавани предимно от хора — по петдесет. По този начин Данъчната служба разполагаше с щат от двадесет и пет милиона служители, освен шестте милиона, които работеха в централите й. Въпреки това тя изпитваше остър недостиг от хора подобно на всички останали служби и министерства.

Военната администрация бързо се разрасна до невероятни размери. Олигархията завари на действителна служба в армията повече от двадесет и пет милиарда души. Уволнението дори на половината от тях, станало наложително с отмирането на Демокрацията, би означавало дълбоко разстройство в икономиката на стотици хиляди планети. По тази причина тези хора останаха на служба в различните армейски подразделения, чийто мирновременен щат отдавна беше надхвърлил броя на бойците, необходим за водене на преки военни действия.

Особено остър беше аграрният проблем. Средно около петдесет хиляди планети годишно страдаха от слаба реколта и това налагаше движение на определени стоки към и от тях със съответните тарифи — едно изключително сложно начинание. А слабата реколта все по-често се дължеше на нелегалното отглеждане на наркотични растения, чиято употреба нарастваше със скоростта на лавина. Ограничаването и забраната на това явление бяха практически невъзможни просто защото за някои извънземни популации наркотик бяха дори и най-обикновените селскостопански култури. Така например пшеницата действаше като изключително силен халюциноген за обитателите на Олтар III, докато опиумът беше основна съставка в храната на извънземните, обитаващи Алдебаран XIII…

В рамките на две десетилетия въпреки своите 28 000 мили екватор планетата Делурос VIII стана тясна за бюрокрацията. Отделът по картография откри няколко по-големи, подходящи за живот свята, но побърза да предупреди, че нито един от тях не заслужава всеобщо преселение. В крайна сметка се стигна до приемливо решение и започна неговата реализация. Планетата Делурос VI — голяма и гостоприемна, но все пак недостатъчна за целите на Олигархията, беше взривена на парчета с помощта на няколко прецизно поставени термоядрени заряда с голяма мощност. Късовете с неправилна форма и прекалено малък обем бяха изоставени, а останалите — четиридесет и осем на брой с приблизителна големина колкото земната Луна, бяха предадени в разпореждане на различните отдели на Олигархията. В продължение на половин столетие върху тях кипеше трескава дейност — издигаха се куполи, създаваха се комуникации и животоподдържащи системи. В крайна сметка почти цялата администрация беше прехвърлена на планетоидите, останали от Делурос VI… След това се пристъпи към коригиране на техните орбити и около огромната планета-майка започнаха да кръжат четиридесет и осем равномерно разпределени спътника, между които ежедневно сновяха десетки хиляди космически кораби. Олигархията получи своите нови пипала. Върху едно от тях — огромна червеникава скала, проблясваха милиардите стоманени куполи на Министерството на търговията; друго (най-малкото сред планетоидите, завъртащо се около оста си за 16 часа) даваше подслон на Министерството на образованието и социалните грижи; трето (най-отдалечено от Слънцето и обединяващо четири планетоида) беше отделено за Министерството на отбраната, което вече се пръскаше по шевовете…

Точно по средата между деня и нощта се рееше спътникът на Разузнаването. Негова грижа бяха някъде около 80 милиарда назначения годишно плюс огромната мрежа за нелегална търговия с наркотици и различните актове на неподчинение от страна на извънземните… Трудно можеше да се каже, че на този отдел му липсва работа.

Всъщност нито един от спътниците не можеше да се оплаче от липса на работа. Бюрото по комуникациите например беше заето с изпълнението на първото решение, взето от висшите членове на Олигархията: превръщането на „Теран“ в официален галактически език. Основна задача на спътника, обитаван от Министерството на финансите, беше непрестанният баланс на тенденциите към инфлация и депресия — една твърде тежка задача, тъй като империята на Олигархията включваше стотици хиляди планети и практически нямаше толкова рядък метал или субстанция, който би могъл да изпълнява ролята на златно покритие за парите в обръщение. Осемдесет процента от личния състав на Министерството на труда имаше грижата да задоволява капризите на миньорите до степен, която би им попречила да се разбунтуват. Никой нямаше реална представа какво точно става на спътника на науката, но там се издигаха куполите на 122 огромни научнотехнически комплекса, определени за съответните 122 основни науки, всеки от тях дълъг няколкостотин мили. Трудно би могло да се каже, че дори в един от тези комплекси цари скука…

Но Улис Стон, изправена до прозореца на кабинета си, от който се разкриваше възхитителна панорама на стотиците малки сияйни светове, знаеше нещо друго: Министерството по извънземни дела, оглавявано от нея, е изправено пред най-сериозния проблем в галактиката…

Основно работата й се състоеше от юридическо оформяне и препоръки за ратификация на около половин милион договора годишно. Отговаряше за всички конфликти без участието на Човека, както и за оплакванията на извънземните за лошо отношение към тях.

Точно такъв е случаят с Бареймъс, въздъхна тя.

На практика този случай е направо отвратителен. По принцип с него би трябвало да се занимава Науката или някой от отделите на Военното министерство, но го прехвърлиха на нея, тъй като ставаше въпрос за извънземни…

Бареймъс беше звезда, отстояща на осем парсека от системата Байндър. Около нея се въртяха седем планети, разположени на разстояние 34 до 280 милиона мили. Две от тях бяха населени, останалите пет не предлагаха абсолютно никакви условия за живот. По причини, които Улис едва наскоро започна да разбира, Министерството на астрономията беше определило, че в рамките на следващите две години Бареймъс ще се превърне в нова, а може би и в свръхнова звезда.

Задачата й беше да евакуира лишените от късмет обитатели на Бареймъс III и V преди началото на катаклизма.

Жителите на Бареймъс V — кротки философски настроени същества, дишащи хлор, проявяваха пълна готовност да се преселят на планета, която се върти около стабилно слънце. И проблемът се свеждаше до обикновена логистика. Но прилагателното „обикновена“ едва ли отговаря на титаническите усилия, необходими за преместването на два милиарда живи същества заедно с имуществото им чак на другия край на галактиката, при това в рамките на година…

Но неприятностите на Улис (а и хроничната й язва) се дължаха главно на Бареймъс III. Колкото човека имаше в министерството, толкова бяха и мненията по въпроса с Бареймъс III. Да не говорим за членовете на самата Олигархия… Но с едно изключение, при това важно: Психолозите нямаха твърдо становище и именно това лежеше в корените на проблема…

Всичко започна преди около пет години, когато един кораб за ботанически изследвания се приземи в горските пояси на Бареймъс III. Убедени, че кацат върху някакви сочни яркозелени растения, хората от екипажа започнали да се подготвят за работа. Но когато излезли от кораба, изведнъж открили, че туловището му се е установило върху купчина гола пръст.

Никой не обърнал особено внимание на този факт, но когато се приготвили да вземат мостри от флората на планетата, изведнъж установили, че малките зелени растения бягат от тях. Уловили две с помощта на голяма мрежа и се опитали да ги качат в корабната лаборатория. Тогава забелязали, че растенията отново се вкореняват. Изкопали почвата около пленниците и ги качили на кораба заедно с нея. Там било установено, че растенията са полумесоядни. Не зависели изцяло от поглъщането на насекоми и влечуги, но притежавали всички атрибути за подобен начин на хранене. А малките животинки очевидно се отразявали добре на храносмилането им, тъй като след обед с подобно меню те изглеждали по-свежи и по-лъскави. Именно това родило и името им — Зеленичките…

Следващият необичаен инцидент станал по време на същата експедиция. Един от учените хвърлил угарката от пурата си на земята, сред Зеленичките. Само за секунда малките същества се оттеглили и пурата останала да гори върху гола почва. Обзет от любопитство, ученият се върнал на кораба, запалил нова пура и я приближил до опитните екземпляри. Реакция липсвала. Той пуснал пурата сред тях. Макар и силно обгорени, растенията не направили опит да измъкнат корените си и да избягат. По-нататъшните експерименти доказали, че опитните екземпляри на борда са напълно лишени от инстинкта за самосъхранение, който проявявали събратята им навън. Не помогнали дори наградите с вкусни насекоми, с помощта, на които години по-рано били определени способностите на „Капаните за мухи“ на Венера…

Наблюденията и експериментите били записани, а след това забравени. Две години по-късно на Бареймъс III кацнал още един кораб. Екипажът изпълнявал задача на Бареймъс V, но получил повреда в животоподдържащата апаратура. Не можели да очакват помощ от дишащите хлор аборигени и изпратили искане за помощ до най-близката планета, населена с хора. А после се прехвърлили на Бареймъс III в очакване на ремонтния кораб просто защото там не било нужно да използват скафандри. Наблюденията им върху живота на Зеленичките се покривали напълно с тези на ботаническата експедиция, макар че не били правени никакви експерименти. При завръщането си в системата Делурос екипажът предал информацията си на Биологическия планетоид, където някой очевидно е проявил интерес към нея. В резултат към Бареймъс III поела нова експедиция, този път с точно определена задача: да се изучи детайлно животът на Зеленичките.

След приземяването на кораба били регистрирани всички вече известни реакции на растенията. Пет от тях били „пленени“ и посадени в корабната оранжерия. Там те отказали да реагират на каквито и да било стимули. Белязали ги, след което ги посадили на предишните им места — сред хиляди техни събратя. Опитните екземпляри моментално започнали да реагират на топлина и други опасности.

Експериментът бил повторен многократно, с различни Зеленички. Резултатите съвпадали. В лабораторни условия те реагирали като всяко друго растение, но в естествена среда вършели всичко възможно за самосъхранението си.

После определен брой Зеленички били отделени и посадени на няколко мили от събратята си. Реакция имало, но слаба и някак неохотна. Объркването им се увеличавало право пропорционално на отдалечеността от родната колония. Инертността им ставала пълна на разстояние точно от 5,127 километра.

Следващият експеримент имал за цел да премести максимален брой растения на повече от 6 километра разстояние. Когато 2000 от всичките 11 500 били събрани на новото място, те отново започнали да реагират. Бавно и неохотно, с очевидно объркване. Ефективността им се увеличавала с нарастването на числеността, пълната им функционалност била възстановена при набирането на 4 367 броя. И обратно — когато родната колония се свила до 1 500 растения, реакциите на Зеленичките замрели.

Заключенията били смайващи. Очевидно ставало въпрос за наличието на групов ум, в който всяко растение действало като отделна клетка. При 1500 клетки умът бил напълно латентен, при 2000 — кинетичен и небалансиран, при 4367 и повече — максимално възбуден и рационален. Нов и напълно непознат феномен за галактиката, по-странен дори от телепатията, която притежават шепа от най-оригиналните й обитатели.

Следващият въпрос, който стоял пред учените, бил от още по-голямо значение: трябвало да се определи дали груповият ум на Зеленичките обладавал интелект. Наличието на функциониращ мозък съвсем не е доказателство за наличието на разум. В галактиката вече съществували хиляди раси с изявени умствени способности, които обаче не притежавали способността за абстрактно мислене.

Задачата била сложна и объркана, тъй като Зеленичките били първите представители на галактическата флора с толкова ярко изразени признаци на интелигентност. А и никой нямал представа как точно се измерва интелигентността на едно растение…

Била създадена специална таблица за възнаграждение на всяка разумна проява, наградите били главно под формата на влечуги, обитаващи Бареймъс III. При всички експерименти Зеленичките съумявали да се докопат до любимото си лакомство. Но дали това е признак на интелигентност, или просто добре развит ловен инстинкт? Никой нямал отговор на този въпрос…

Една цяла колония растения била транспортирана в Отдела по биология, където била подложена на задълбочено изследване. Няколко хиляди учени, биолози и психолози, създали буквално милиони тестове. Голяма част от тях се оказали непригодни, а резултатите от онези, които все пак имали ефект, били противоречиви и объркващи. Зеленичките били в състояние да решат почти всеки ребус на ловна тематика, но не проявявали интерес към нищо друго. Те намирали отговор на проблеми с изхранването, които биха затруднили дори Човека, но веднъж задоволили глада си, моментално изпадали в летаргия. Разделянето също не довело до резултат: прехранването на една част от колонията за сметка на гладуването на другата изобщо не довело до очакваната малка война между растенията, и как би могло да бъде другояче? Учените отдавна били наясно с факта, че лишената от кръв и кислород мозъчна половинка не би могла да се опълчи срещу своята сита противоположност…

Експериментите продължили дълго време, но никой не бил сигурен в интелигентността на Зеленичките. Все още не било ясно дали в техния колективен мозък изобщо има мисли и ако има — какви са те… Били повикани опитни телепати от далечната планета Домар. Единодушното им заключение било, че в случая действително става въпрос за някакъв вид разум, но той е толкова далеч от общопознатите форми, че контакт с него е невъзможен…

При това положение на нещата стана ясно, че звездата Бареймъс ще се превърне в нова…

Все още никой нямаше представа какво са Зеленичките и проблемът с облекчение се прехвърли върху плещите на Улис Стон, макар тя да не бе виждала нито едно от тези растения в живота си и нямаше абсолютно никакво понятие от ботаника или психология на извънземните видове…

Първата й стъпка беше да изчисли стойността на евакуацията и начините за нейното осъществяване. Два милиарда кредита бяха необходими само за локализиране на колониите Зеленички върху територията на Бареймъс III. Отделът по картография получи задачата да открие планета със сходни атмосферни и гравитационни условия. Оказа се, че такива съществуват на 3096 планети, но само на четири от тях живеят насекомите и влечугите, които Зеленичките използват за храна. Евакуация от подобен мащаб обикновено не създава екологични проблеми в новия дом на съответната популация, но и тук, както във всичко останало, Зеленичките се оказаха изключение: те консумираха единствено жива храна, а апетитът на 45 милиарда екземпляра несъмнено би нарушил екологичния баланс и на най-богатата планета… Поради този факт две от четирите подходящи планети автоматично отпаднаха. А на другите две живееха толкова много месоядни, че оцеляването на Зеленичките беше под силно съмнение. Освен това ако те наистина са разумни същества, не би трябвало да ги принуждават към живот, в който трябва да се борят за своето оцеляване.

Предварителните й рапорти принудиха психолозите да направят още една серия от експерименти, всеки от които включваше контакти между Зеленичките и различни видове тревопасни. Основната част от тези животни не проявиха никакъв интерес към растенията, а онези от тях, които показаха апетит, бяха принудени първо да ги уловят. Заключението беше категорично: макар и майстори на измъкването, Зеленичките очевидно не разполагат с ефективни средства за нападение или отбрана срещу същества, чиито размери надвишават обичайната им плячка.

Приключила първата фаза на своите проучвания, Улис изпрати официалните си препоръки: Зеленичките трябва да бъдат евакуирани принудително, ако действително са разумни същества. Но тази евакуация трябва да бъде осъществена само на изкуствен планетоид, който симулира изцяло естествената им среда. За целта трябва да се ангажират един милион души, които да работят в трисменен цикъл. По този начин евакуацията на Зеленичките може да бъде приключена в рамките на пет месеца. Транспортирането им трябва да става на части, в специално оборудвани кораби, способни да поемат между две и три хиляди от тях. Операцията не може да се ускори, тъй като освен 45 милиарда Зеленички Олигархията трябва да премести и цялата популация от влечуги на Бареймъс III плюс значителна част от насекомите.

Не прояви учудване, когато препоръките й останаха без последствие.

Получи уверенията на Олигархията, че ако Зеленичките действително се окажат разумна раса, за тяхното преместване няма да бъдат пожалени нито средства, нито време. Но предвид изключително високата цена на подобна операция тя ще бъде осъществена само ако се докаже без никакво съмнение, че става въпрос за наистина разумен вид…

Улис поиска твърдо мнение от Психолозите, но в отговор получи само едно натежало от съмнение „може би“. Очевидно в този отдел преобладаваше становището, че Зеленичките наистина притежават някакъв разум, но от такъв странен вид и форма, които изключват категорично становище преди осъществяването на трудни и продължителни експерименти…

Военните любезно я информираха, че имат желание да помогнат и несъмнено биха провели операцията с по-малко хора и средства от нейните предвиждания, но бюджетът им е толкова ограничен, че едва смогват да изпълняват всекидневните си задължения… Разбира се, ако тя успее да получи изпълнителна заповед от Олигархията, те с удоволствие ще се подчинят…

Министерството на финансите хладно я уведоми, че разполага с необходимите средства за закрила на всяка раса, попаднала под действието на олигархическите закони. Но такъв ли е случаят със Зеленичките? Не? Е, тогава нещата малко се усложняват… Улис трябва да получи официалното становище на Психолозите, потвърждаващо наличието на разум у споменатата раса. Тогава проблеми няма, парите ще потекат като пълноводна река…

Министерството на образованието и социалните грижи не беше наясно дали може да помогне, но с радост би се отзовало, в случай че някой осъществи контакт с въпросната популация. Междувременно молеше Улис да предостави повече информация за Зеленичките, която да бъде включена в съответните учебници.

На нейна страна застанаха единствено медиите, захапали страстно проблема на Зеленичките. В рамките на няколко месеца всички планети в галактиката създадоха свои движения под наслов „Спасете Зеленичките“, в три случая се стигна до открити протести срещу нежеланието на Олигархията да се ангажира…

Извънземните раси имаха достатъчно свои проблеми, за да се ангажират със защитата на някаква популация, чийто разум изобщо не е доказан. Освен това интелектуалното им състояние беше толкова далеч от състраданието, колкото човешкият разум от логиката и разума на Зеленичките…

И тъй, проблемът остана в отдела на Улис, върху писалището й. На моменти тя се изкушаваше да обяви Зеленичките за лишени от разум същества и да си измие ръцете. Спираше я единствено подозрението, което изпитваха и всички останали — че тези растения действително са способни да мислят… Но кой би могъл да знае какви мисли живеят в организма на едно растение?

Нямаше никакво съмнение, че рано или късно въпросът ще бъде решен от съгласуваното становище на отделите по психология и ботаника. Но късно означаваше, че Зеленичките няма да спечелят нищо… Отчитайки времето, необходимо за евакуация от подобен мащаб и изграждане на планетоид със симулативна околна среда, изваждайки от него разумния предпазен срок, в случай че Бареймъс се превърне в нова по-рано от очакваното, Улис стигна до заключението, че разполага само с три месеца за преодоляване на бюрократичните пречки и задвижване на спасителната операция.

В интерес на истината трябваше да се признае, че Психолозите правеха всичко възможно за решаването на проблема, но това просто не беше достатъчно. Наясно с късите срокове, те засипваха Зеленичките с тестове и експерименти за доказване на творческа мисъл у тях. Доставиха им всички необходими материали и инструменти за създаване на изкуствена светлина, а след това ги лишиха от слънцето. Резултатът беше, че до прекъсването на експеримента една трета от растенията бяха мъртви. После намалиха обема на храната им с осемдесет процента, опитвайки се да ги стимулират за отглеждане и размножение на насекомите и влечугите вместо моменталното им изяждане. Една четвърт от опитните екземпляри измряха преди отмяната на този експеримент. Останалите получиха инжекции с ДНК-молекули от сходни растения, но тези, които оцеляха, не показаха никакви признаци на промяна. Върху Зеленичките се упражняваше денонощно наблюдение, но и то не помогна за откриване на начина, по който се осъществяват контактите им. Пуснаха сред тях един вид силно отровни паяци, внесени от Балок VII. Надяваха се, че Зеленичките най-сетне ще демонстрират някакви защитни реакции, различни от бягството. Петстотин от тях умряха и паяците бяха отстранени. Опитаха всичко, което колективният ум на хиляди блестящи учени беше в състояние да измисли, но ефект нямаше. Все още никой не беше в състояние да заключи, че Зеленичките са лишени от разум, тъй като подозрението, че те мислят, макар и по напълно различен начин, продължаваше да съществува…

После, два месеца преди крайния срок на Улис, дойде и първият сериозен успех на Психолозите. Експериментирайки с ултразвукови вибрации, те забелязали, че звукът оказва ярко изразен успокоителен ефект върху Зеленичките. Бързо изградили прост команден панел с няколко копчета, а Зеленичките веднага се научили да натискат онези от тях, които произвеждат приятните ултразвукови вълни. Апаратът бил снабден с допълнителни честоти и не след дълго Зеленичките започнали да създават мелодии. Отначало прости, а после все по-сложни и по-сложни… Естествено, всички те били извън диапазона на човешкия слух, но специалните осцилоскопи регистрирали всяка нота и всеки нюанс на странната музика.

Нетърпелива да започне евакуацията или да забрави за нея, Улис отново поиска окончателно решение относно интелигентността на Зеленичките. Лично тя беше убедена, че толкова сложни симфонични произведения могат да бъдат създадени единствено от разумни същества, но Психолозите продължаваха да бавят становището си. В крайна сметка на Земята и на стотици други планети има птици, които също създават сложни мелодии, твърдяха те. Но това съвсем не ги прави разумни. Признаваха, че това, което чуват от Зеленичките, не може да бъде създадено нито от птици, нито от хора, но…

На свои разноски Улис нае неколцина опитни композитори, които се заеха да превърнат ултразвуковите сигнали на Зеленичките в музика, достъпна за ухото на публиката. Още пари отидоха за наемането на симфоничен оркестър, който направи няколко репетиции на Симфония №6 (най-сложното и изтънчено произведение на Зеленичките) и беше готов да я представи пред слушателите, главно Музиканти и Психолози. Тази симфония се оказа нещо нечувано до този момент. Половината от слушателите напуснаха залата далеч преди края, но другата половина останаха докрай и възнаградиха оркестъра (и композиторите) с възторжени аплодисменти.

Мненията се разделиха точно наполовина. Ростикол — може би най-великият диригент, живял някога на Делурос VIII, категорично заяви, че това е творба на блестящ гений. За него нямаше никакво съмнение, че Зеленичките обладават разум, вероятно по-могъщ дори от човешкия… Малор — некоронованият крал на сериозните композитори, намираше музиката за интересна, но неразбираема. Докато Къркланд — известният критик на извънземна култура от Канфор VII, категорично заяви, че това е какофония от звуци с произволно подбран дисхармоничен материал, от която едва ли може да се съди за наличието на разум.

Седемте членове на Олигархията и представителите на военните останаха напълно неутрални, заявявайки, че ще приемат присъдата на психологията. Самите Психолози стигаха до идеята да обявят Зеленичките за разумен вид, но отказваха да дават окончателно становище, преди да получат допълнителни доказателства.

Улис стигна до заключението, че не може да чака повече, и два дни по-късно Министерството на извънземните дела публично обяви, че Зеленичките са разумна раса и трябва да бъдат евакуирани от Бареймъс III, преди слънцето на системата да избухне и да се превърне в нова звезда. Помощниците на Улис попълниха съответните формуляри и ги изпратиха до различните отдели на Олигархията с молба за помощ.

Първо откликна Министерството на финансите. То разполагаше с необходимите средства за тази широкомащабна операция, но съвсем не беше склонно да ги отпусне на една жена, която практически нямаше никакъв опит в психологията на извънземните. После дойде отговорът на военните. Те бяха все така изпълнени с желание да помогнат, но трябваше да получат писмена заповед от Съвета на Олигархията. Психолозите нададоха гневен вой. За каква се мисли Улис Стон, че изземва техните функции?! Зеленичките ще станат разумна раса само когато те кажат това и нито минута по-рано! В крайна сметка Съветът просто вдигна ръце и насочи вниманието си към други проблеми.

Две години по-късно, когато Бареймъс избухна, за да се превърне в нова, въпросът все още не беше решен. Слънцето на тази система се превърна в най-ярката звезда в този сектор на галактиката и остана такава в продължение на цял месец.

Колонията Зеленички на опитния планетоид продължаваше да създава нови и все по-сложни симфонични произведения, Психолозите все още отказваха да се произнесат относно наличието на разум у тях. Министерството на образованието реши да не включва новата раса в своите учебни помагала поне до окончателното решение на въпроса. Подразделенията на Военното министерство, които отговаряха за евакуацията, обърнаха вниманието си към по-належащи дела. А Улис Стон подаде оставка като министър на извънземните работи, омъжи се за човек, който не беше стъпвал на планета извън системата Делурос, и му роди осем деца за следващите единадесет години…

12. Медиите

„… Под контрола на Олигархията се намират над един милион планети, медиите неизбежно получават нов авторитет и по-голяма власт, които се използват за информация и образование на обществеността. Стават няколко шумни скандала — най-известен е случаят на системата Алдебаран, където законно избраният координатор Гайл Кобарт (5406–5469 г. от Н. Л.) е лишен от всякакъв достъп до…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… Йорг Бомин (5389–5466 г. от Н. Л.) пръв разбира огромната сила на медиите и доказва, че дори сред могъщата човешка раса перото е по-силно оръжие от меча… Макар и дискредитиран от собствената си раса, а на даден етап и от личната си финансова империя, именно Бомин пръв се изправя срещу тираничния режим на…“

„Произход и история на разумните видове“, том VIII

Никой не се изненада от поредната атака на Кобарт, пета за последните четири седмици.

Това не беше военно нападение, тъй като Гайл Кобарт не беше във война с външни врагове. Той беше законно избран за координатор на системата Алдебаран, границите му надеждно се охраняваха от силите на Олигархията. Вътре в тези граници властта му беше пълна.

Или поне така изглеждаше…

Проблемът му, подобно на всички политически лидери, бяха медиите. А подходът му към тях не се отличаваше с кой знае каква оригиналност: използваше силата на властта, за да затвори устата на своите критици, опитвайки се да привлече общественото мнение на своя страна. За разлика от повечето планети, на които тръстовете и монополите бяха забранени със закон, на системата Алдебаран съществуваше могъщата организация АСК — негов единствен, но силен противник. Това съкращение означаваше Алдебаранска система за комуникации и на практика контролираше, частично или изцяло, всички новинарски емисии, видео– и радиоканали, дори и старомодните вестници.

В допълнение можеше да се каже, че АСК харесваше Кобарт толкова малко, колкото и той нея.

Между тях липсваха каквито и да било топли чувства. По време на последните избори АСК не подкрепи никого от листата на предложените кандидати за координатор и не взе участие в тях. Кобарт спечели поста с мизерните 29 процента от гласовете на населението. Минималната подкрепа на избирателите обаче съвсем не му попречи да концентрира в ръцете си максимална власт веднага след като встъпи в длъжност.

Беше принуден, макар и с неохота, да се придържа към основните закони на Олигархията. За негово щастие те бяха достатъчно пространни и двусмислени, за да бъдат заобикаляни от всеки, който пожелае това. А Гайл Кобарт го пожелаваше често…

Първата му работа беше да централизира управлението на системата. За столица беше избрана Алдебаран VII, останалите седемнадесет планети се превърнаха в обикновени икономически сателити. Някои от тях, особено Алдебаран II, IV, V и XIII, водеха многогодишна борба за икономическа независимост. Централната власт се обяви в подкрепа на тази борба, но на практика правеше всичко възможно да я задуши. Координаторът Гайл Кобарт започна да се държи като диктатор, отначало свенливо, после все по-дръзко и по-открито… Заобиколи се с натруфени бодигардове, отказа да разговоря с представители на печата, отхвърли избирателните права на отделни, най-често малки популации, започна серия от процеси срещу политическите си противници…

Единствено АСК имаше куража да му се противопостави и той използваше всяка възможност да я засипва с нападки. Правеше го с удоволствие и чувство за изпълнен дълг.

АСК и нейният президент Йорг Бомин не отвръщаха на нападките със същата злост, което обаче не означаваше, че се плашат от тях. Организацията беше най-голямата в системата на Алдебаран, приходите й — почти равни на брутния планетарен продукт на Алдебаран VII. Кобарт не би могъл да има по-достоен противник…

Видео– и радиоканалите на Бомин засипваха с ежедневни нападки Кобарт и политиката му, същото вършеха вестниците и новинарските дискети. Всеки следобед някой от говорителите на координатора отговаряше на тези нападки, вършейки го с различна по степен враждебност. Войната между пресата и правителството ставаше все по-ожесточена и Бомин реши да свика заседание на своя директорски борд.

Изправен пред тях, той съвсем не приличаше на герой. На този етап от еволюцията хората с ръст под метър и осемдесет бяха рядкост, но Бомин нямаше дори метър и седемдесет. Дрехите му бяха съвсем обикновени, за разлика от тези на останалите, подчертаващи както икономическия, така и социалния им статут. Говореше глухо и с леко запъване, въпреки че практикуваше професия, в която стилът има не по-малко значение от съдържанието… На практика единственото нещо, което можеше да бъде изтъкнато като положително качество у него, беше простичкият факт, че винаги държи на думата си и върши това, което говори…

Вършеше го добре, изцяло в полза на АСК, при това от доста време насам. Започнал като обикновен служител на асоциацията, той направи бърза кариера към върха, и то със забележително малко удари под кръста. Получил пълен контрол, първата му работа бе да овладее новините на магнитни дискове и периодичния печат, които са ключ на информацията, разпространявана извън видеото. Съумя да изгради система на дистрибуция, която по своето могъщество съперничи на електронните медии. Едновременно с това държеше АСК встрани от инвестициите в тази система, а получените средства (една наистина внушителна сума) реинвестираше обратно. Така се раждат нови вестници, нови видеоканали и нови фирми за разпространение на магнитни дискове. АСК и Бомин бяха неразделно свързани, напълно самостоятелни в икономическо отношение, разрастващи се институции, които обаче бяха под постоянен взаимен контрол.

— Господа — започна той, след като отпи глътка вода. — Няма да говоря дълго, ще бъда максимално ясен. Координаторът поиска среща с мен на четири очи. Тя ще бъде проведена утре вечерта. Съмнение относно целта й не може да има: той с положителност ще ме заплаши с национализация на АСК. Със същата положителност аз ще откажа да се поддам на подобна заплаха. Имате ли въпроси?

Изчака, докато се убеди, че никой от присъстващите няма какво да каже, после продължи:

— Приемам, че вашето мълчание означава пълна подкрепа на моята позиция. Надявах се да получа такава подкрепа, не бих се задоволил с нищо по-малко от нея. Все пак трябва да сте наясно, че аз не бих могъл да отхвърля заплахите на координатора просто ей така, да стана и да си тръгна… Подобно поведение би било неразумно и не би допринесло с нищо за усилване на позициите ни. Защото той без съмнение знае не по-зле от вас каква ще бъде реакцията ми, нали? Следователно трябва да очакваме нещо по-лошо, нещо, което заплашва самото ни съществуване… След като е убеден, че не може да ни притежава, Гайл Кобарт несъмнено ще се опита да ни унищожи…

— Няма законен начин да го стори — обади се един от членовете на борда.

— Нямаше законен начин да осъди и Поларт — меко отбеляза Бомин. — Но това не му попречи да го стори, при това само преди седмица…

— Можем да се обърнем за помощ към Олигархията — обади се друг.

— Разбира се, че можем — кимна Бомин. — Но как ще докажем заплахите му, ако той ги отрече? Отхвърлих идеята да запиша предстоящия ни разговор, тъй като Кобарт не е толкова глупав и несъмнено е взел съответните мерки. Други предложения? — Очите му обходиха продълговатата маса. — Няма, така ли? Е, в такъв случай искам да бъда сигурен, че бордът ще подкрепи всичко, до което бих прибягнал по време на предстоящата среща, независимо дали става въпрос за защита или контраатака…

Очите на членовете се заковаха върху лицето на Бомин. Всички бяха убедени, че старият хитрец крие нещо в ръкава си. Нещо, което няма никакво намерение да сподели с тях. Позволи им да изразят на глас оскъдните си идеи, отхвърли ги и сега им предлага своята алтернатива — да му се доверят сляпо и безпрекословно… Те познаваха Кобарт добре, познаваха и Бомин. Затова изборът им не беше особено труден: Бомин получи неограничени пълномощия.

Той самият не беше изненадан от този факт, както не беше изненадан и от последните нападки на Кобарт срещу АСК. Първата му работа беше да забрани всякакви съобщения за предстоящата среща, а също и нейното пряко отразяване. Преди да тръгне, взе душ и се избръсна просто от уважение към институцията на властта (а не към нейния върховен представител)…

Отведоха го в кабинета на Кобарт по сложен заобиколен маршрут. Най-сетне вратата се затвори зад гърба му и той остана насаме с координатора в огромното, разкошно обзаведено помещение.

— Ще мина направо на въпроса — каза вместо поздрав Кобарт. — Искам да ме оставите на мира — както АСК, така и лично вие!

— Няма нищо по-лесно — усмихна се Бомин. — Само трябва да върнете обратно властта, която узурпирахте незаконно от народите на системата Алдебаран.

— Точно срещу подобни обидни забележки възразявам! — повиши глас Кобарт. — Трябва да престанете да нападате администрацията ми, ако наистина мислите за благото на своята асоциация!

— Аз пък възразявам на точно такива тромави заплахи, господин Кобарт! — твърдо рече Бомин. — Надявам се, че не сте ме поканил тук само за да чуя поредната от тях…

— Изобщо не съм ви поканил! — изръмжа Кобарт. — Заповядах ви да се явите!

— Аз пък прецених внимателно плюсовете и минусите, след което реших да приема поканата ви — отвърна Бовин. — Достатъчно, Бомин! — процеди координаторът. — До гуша ми дойде от вашите интриги, които, трябва да ви предупредя, в повечето случаи представляват национално предателство!

— Но не към Олигархията, нали? — меко попита Бомин.

— Вероятно ще отвърнете, че предавам народите от системата Алдебаран… Ако случаят наистина е такъв, само ще ви помоля да ми отправите официални обвинения и…

— А как ще реагирате, ако ви кажа, че конституцията ми дава право да национализирам АСК? — грубо го прекъсна Кобарт.

— Първо, това не влиза във вашите пълномощия, нито узурпираните, нито реалните — спокойно отвърна Бомин. — И второ, подобно желание у вас изобщо не може да ме изненада.

— Само една моя дума и АСК ще се превърне в официална правителствена агенция — продължи Кобарт. — О, съдът вероятно ще обяви подобен акт извън закона, Олигархията също… Но отмяната му изисква време — година, а вероятно и повече. Дотогава хората ще научат доста неща, а голяма част от вашите млади и способни служители вече ще са на друга работа… Помислете за това, Бомин.

— О, мога да ви уверя, че вече съм мислил за това… Дискретността не фигурира сред най-силните ви качества, господин координатор. Този ход е предвиден и анализиран от АСК доста отдавна…

— Не се съмнявам — кимна Кобарт. — Може би вече имате и алтернативно предложение, което ще ме задоволи…

— Може би имаме — отвърна Бомин, после вдигна глава. — Вие твърдите, че отразяваме вашите идеи едностранчиво и враждебно, нали? — Изчака кимването на събеседника си и продължи: — Добре… Как ще реагирате на предложението ни да ви отпуснем достатъчно време за защита на идеите си срещу писмено обещание от ваша страна никога повече да не повдигате въпроса за национализация на АСК? Казано с други думи, ние ще ви даваме точно толкова време, колкото и на критиката срещу вашето управление, точно толкова място във вестниците, колкото и на всеки материал срещу вас…

Както и се очакваше, Кобарт отхвърли предложението категорично и веднага. После дойде време на уловката.

— А какво ще кажете, ако ви обещая, че в продължение на три години преди следващите избори нито едва медия, собственост на АСК и нейните подразделения няма да публикува — нито пряко, нито косвено, критични материали срещу вашата администрация?

— Наистина ли? — втренчи се в него Кобарт.

— Никога в живота си не съм бил по-искрен — усмихна се Бомин. — Дори бих добавил, че ако АСК наруши поетото обещание, бордът на директорите няма да възрази на вашите планове за национализация!

— Искам това в писмена форма! — изръмжа Кобарт.

— Естествено — кимна Бомин, отвори малкото титаново куфарче на коленете си и извади снопче документи. Пръсна ги върху бюрото на координатора и продължи: — Както сам можете да се уверите, тук има различни варианти на евентуални споразумения между нас… Разбира се, аз не очаквах, че ще приемете половинчати решения, но все пак бях готов и на такива, просто в случай че ви обземе филантропията… А, ето това, което ни трябва… — Извади комплект документи от купчината, подписа всички копия и вдигна глава. — Ако благоволите да сложите подписа си и да го скрепите с държавния печат, сделката ни ще бъде приключена…

— Много лесно отстъпихте — промърмори подозрително Кобарт, заковал очи в текста. — Не съм очаквал, че Йорг Бомин ще се предаде без бой…

— Крайният резултат е неизбежен — поясни другият. — Със или без споразумение, АСК скоро ще трябва да прекрати нападките си срещу вас. А по този начин ще бъдем сигурни, че вие няма да манипулирате всички новини…

Кобарт отново се зае да разучава документа.

— Добавете клауза, че договорът трябва да бъде пазен в тайна, и аз ще го подпиша — рече най-сетне той.

— А вие възнамерявате ли да нарушите тази тайна, господин координатор? — меко попита Бомин.

— Не — поклати глава Кобарт. — Но в деня, в който вие я нарушите, аз ще ви разпъна на кръст!

— Междувременно, скривайки от народа нашето малко споразумение, вие ще скриете от него и истината за себе си, нали? — усмихна се Бомин. — Добре, нямам нищо против допълнителната клауза… — Добави я на ръка върху двата екземпляра, после подаде договора на Кобарт. Той го изчете още веднъж, после сложи подписа си и го скрепи с държавния печат.

— Дано утре сутринта не чуя или видя съобщение за всичко това! — изръмжа заплашително координаторът и подаде единия екземпляр на Бомин.

— Можете да бъдете напълно спокоен — отвърна онзи, стана и напусна кабинета.

На следващата сутрин беше свикано ново заседание на борда на АСК, на което този път присъстваха и началниците на различните медии. Бомин прочете договора, сключен с координатора Кобарт.

— Вие сте ни съсипал! — извика един от директорите.

— Какво ви е станало, по дяволите? — попита друг.

— Спокойно, господа — отвърна Бомин. — Мисля, че нещата съвсем не стоят така. Снощи, полагайки подпис под този документ, Гайл Кобарт подписа смъртната си присъда. Това е така, макар че нито той, нито вие го осъзнавате…

— Бихте ли ни обяснили какво имате предвид? — попита един от ръководителите на видеоканалите.

— Естествено — кимна Бомин. — Затова свиках заседанието. Но за да разберете какво е станало и какво предстои да стане, вие трябва да сте наясно със самото споразумение — както с това, което е записано черно на бяло, така и с онова, което не го пише никъде. Например ние се съгласяваме да дадем на Кобарт равно време или място в медиите с това на неговите критици… С други думи, той ще има възможност да отговаря на всяка наша критика. По-нататък ние приемаме, че няма да се нахвърляме с нападки срещу него…

— Едното не противоречи ли на другото? — попита един от присъстващите.

— Не — поклати глава Бомин. — АСК няма да напада Кобарт и неговата администрация, но това означава, че и Кобарт няма да получи възможност да се защитава в медиите.

— Ако това означава, че ще подкрепяме правителствената политика, аз веднага си подавам оставката! — отсече директорът на видеоканала.

— Защото мислите, че съм предал АСК, така ли?

— Точно така.

— Значи не сте достатъчно умен, за да ръководите една толкова важна медия — хладно го изгледа Бомин. — Оставката ви е приета! А сега ми позволете да продължа: ние никога повече няма да нападаме Кобарт. Но няма и да го възхваляваме. Казано с други думи, от този момент нататък АСК ще забрави името му. Всички действия на неговата администрация, независимо дали са успешни или не, ще бъдат записвани и съхранявани, без никакво излъчване. И това ще трае до деня на следващите избори. Давам си сметка, че това ще ни създаде известни проблеми, като например новия селскостопански закон за Алдебаран IX, приет съвсем наскоро. Няма начин да не отбележим този факт, но ще се задоволим само с него, без никакъв коментар. Кобарт и членовете на неговото правителство не могат да получават ефирно време и място във всекидневниците и това трябва да го знаят всички. Разбирате ли?

— Той ще вдигне шум до Бога! — промърмори шефът на видеоканала.

— Млади човече, вие вече сте освободен от длъжност — меко рече Бомин. — Предполагам, че и други хора в тази стая обмислят подобен акт, затова им предлагам да го потвърдят гласно. Кобарт не е в състояние да ни навреди, възразявайки на възприетата линия. Преди всичко, защото няма да е в състояние да контактува с народа по друг начин, освен чрез лична изява. А той никога не може да събере достатъчно слушатели на едно място, за да изпълнява пълноценно функциите си на координатор. По три важни причини не може да покаже на хората подписаното с нас споразумение. Първо, защото е дал думата си, при това в писмена форма. Второ, защото не може да получи достъп до нито една медия, и трето, защото не смее да сподели с хората същността на нашия договор. А ако искате четвърта причина, ще ви я предложа: договорът отговаря на всички изисквания на закона. Нищо в него не ни забранява очертаната вече линия на поведение, а тъй като ние сме неправителствена организация, властите не могат да предприемат никакви юридически мерки срещу нашата редакционна дискретност…

Лично аз подозирам, че на даден етап Кобарт ще се опита да използва новините от съседни планетни системи, но това няма да е пречка за нас. Просто защото всички новини, дори тези от планетата-майка Делурос VIII, трябва да бъдат разпространени чрез нашите комуникационни средства. А това е нещо, което ние никога няма да позволим. Имате ли въпроси? Не? Тогава заседанието е закрито. До края на деня всички медии ще получат подробни указания от моя кабинет… Що се отнася до вас… — пръстът му се насочи към гърдите на директора на видеоканала — … Бих ви помолил да освободите кабинета си в срок от една седмица, след което ще получите компенсация в размер на една годишна заплата… — Тези думи бяха изречени тихо и приятелски, сякаш на шега. Но всички присъстващи знаеха, че Йорг Бомин никога не се шегува, когато става въпрос за АСК.

След три дни правителствената администрация на координатора започна да усеща какво става. Самият Кобарт реши да опита почвата и изпрати искане за едночасова реч по видеоканала, която била от изключително значение за бъдещето на системата. Искането му не беше нито прието, нито отхвърлено. Просто никой в АСК не му обърна внимание. От резиденцията му бяха отзовани всички репортери, а седмичните анализи бяха редактирани така, че името му да не се споменава изобщо.

Безнадеждната битка на Кобарт срещу бойкота на медиите продължи точно седемдесет и осем дни. После той прибягна до последния си коз — създаване на правителствена информационна агенция. Но АСК отказа да поеме продукцията й в своята дистрибуторска мрежа. Юридически тя нямаше право на подобен отказ, затова прибягна до помощта на елементарен трик: изведнъж се оказа, че транспортните кораби, пренасящи ежедневно хиляди магнитни дискове и ленти до планетите от системата, са в състояние на годишен ремонт и нищо не може да се направи. А онези, които дежуряха, не гарантираха навременна доставка на правителствената информация…

Разпространителите на дребно рискуваха да изгубят всички доставки от страна на АСК, в случай че приемат да продават правителствените носители на информация, въпреки значителната търговска отстъпка, която получаваха от агенцията на Кобарт. В крайна сметка те единодушно отказаха да приемат държавната продукция.

Следващият ход на правителството беше да ангажира частни канали, които да рекламират дейността му срещу щедро възнаграждение. АСК нито прие, нито отхвърли тези реклами, а просто връщаше парите, които всеки от частните канали й превеждаше по задължение.

Срещу централата на АСК на планетата Алдебаран X беше извършено нападение. Бомин се обърна за помощ към Олигархията, без дори да споменава името на нападателите. Кобарт побърза да изтегли бойните си кораби още преди на сцената да се появи Флотата.

Накрая Кобарт реши да национализира АСК. Но Бомин реагира бързо и замина за Делурос VIII, където беше изслушан от Висшия съвет на Олигархията. Показа договора с Кобарт и членовете на Съвета бяха принудени да вземат негова страна. Национализацията беше обявена за незаконна.

Не след дълго медиите започнаха да публикуват различни допитвания до общественото мнение, свързани с предстоящите избори. Те винаги заемаха централно място, обградени с подобаващо внимание. Но името на Кобарт не фигурираше никъде в тях, дори дума не ставаше за евентуалната му кандидатура за втори мандат. Ако случайно някъде го споменаваха, съответното допитване се обявяваше за невалидно…

След една година позициите на администрацията станаха нестабилни, след две почти никой не им обръщаше внимание, а непосредствено преди изборите такива позиции изобщо нямаше.

Естествено, Кобарт се кандидатира за втори мандат. Но въпреки че името му оглавяваше листите, той получи едва 4 процента от гласовете на избирателите. Партията му, която до този момент имаше мнозинство в законодателната власт, изведнъж се оказа само с една пета от местата в парламента. В учебниците по история името на Гайл Кобарт се споменаваше мимоходом, а самият той умря на шестдесет и три годишна възраст, забравен от всички.

Естествено новият координатор — същият онзи шеф на видеоканалите в АСК отпреди три години, отказа да подпише каквито и да било договори с агенцията. Вместо това той уеднакви политическата система на Алдебаран с тази на Олигархията, заповяда убийството на Йорг Бомин и три месеца по-късно национализира всички средства за информация. След което не му остана нищо друго, освен да се радва на неограничената си власт — далеч по-голяма от властта на Гайл Кобарт в най-добрите му години…

13. Творците

„… Творците по свой собствен начин могат да се считат за революционерите на олигархичната ера. Литературата започва да отразява факта, че Човека е доминираща раса в галактиката, докато класиката на предишните няколко века описва само трудностите, които той преодолява по пътя към този статут. Идва ред на Творците, които обаче торпилират линията на управниците, откривайки красота в извънземните форми, гневят се на лошите условия на живот на тези създания, проявяват към тях толерантност и великодушие. Те съвсем реално се превръщат в съвест на човешката раса — една много самотна съвест, посрещана с недоверие от собствената си раса, игнорирана и погрешно разбрана дори от онези, които иска да закриля…

Най-известен сред писателите от този период безспорно е Филард Нилс (5427–5510 г. от Н. Л.), чието безсмъртно произведение «Стоманеният ботуш» се продава в тираж от 6 милиарда екземпляра и представлява не само гневен вик на човешката душа, но и е най-четената книга в цялата история на тази доминираща раса…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… За самия Нилс се знаят малко неща извън общоизвестните факти, че е ярък представител както на онази особена форма на човешкия гений, известна като художествена литература, така и на по-традиционните литературни форми, каквито са документалистиката и философските есета. Копия на «Стоманеният ботуш» са запазени дори днес. Това, което знаем за Нилс и неговата книга, се съдържа главно в едно негово видеоинтервю, взето през 5502 г. от Н. Л. — около три десетилетия след премиерата на романа…“

„Произход и история на разумните видове“, том VIII

Торин: Добър вечер, дами и господа, добре дошли на поредното издание на „Ретроспективно“. Аз съм водещият Лорнат Х. Торин, а гост в студиото тази седмица е Филард Нилс — човекът, влязъл в историята с изключителния си роман „Стоманеният ботуш“. За онези от вас, които през последните три десетилетия са живели на други планети, ще добавя, че господин Нилс е автор на още девет романа, всичките бестселъри, плюс стотици есета. През 5466 г. той се кандидатира за депутат в Земния парламент и печели мандат, макар и с малко предимство пред съперника си. Скоро след това обаче си подава оставката, заявявайки, че не е в състояние да изпълнява функциите на народен представител при широко ширещата се корупция. Малко по-късно заминава за системата Делурос, където през 5472 г. завършва „Стоманеният ботуш“ — романа, който му носи световна слава. За четири години книгата се продава в повече от 1 милиард екземпляра, а в момента бройката на продадените копия наближава 6 милиарда. Това е абсолютен рекорд в книгоиздаването на цялата галактика. Господин Нилс, хвърляйки поглед назад, как ще обясните първоначалния успех на своя роман?

Нилс: Честно казано, Лорнат, аз се радвах на известна популярност и преди този роман. Публикацията му беше съпътствана от изключително добра реклама и това несъмнено имаше своето значение. Но основната причина за успеха според мен е друга — романът докосна съвестта на човешката раса като цяло, която беше спала в продължение на векове… През последните няколко века Човекът беше зает само с едно: да си пробива път със зъби и нокти към върха, да наложи волята си над останалите разумни видове в галактиката. „Стоманеният ботуш“ обаче го накара да спре и да обърне поглед назад, към касапницата, маркираща пътя му…

Торин: Всички знаят, че основна тема на романа са страданията на различни извънземни раси, изпречили се на пътя ни по време на галактическата експанзия. Но малцина са читателите, които имат представа какво ви е подтикнало да напишете подобна книга… Бихте ли се спрели на този въпрос?

Нилс: Разбира се. Току-що бях приключил „Шепа пръст“ — книгата, която по една случайност се оказа моето последно творение. Имах нужда да се махна от Делурос, да забравя работата и да прочистя душата си. Реших да отскоча до Полъкс IV — планетата, която рекламираха като една от най-добрите курортни колонии. Наех апартамент в най-скъпия хотел и в продължение на няколко дни не вършех нищо друго, освен да се препичам на слънце и да се наливам с алкохол. Една вечер, след около седмица престой, реших да се поразходя из града. Никога не съм обичал организираните групи и тръгнах сам. Скоро се изгубих, тъй като имам слабо чувство за ориентация. Вървях напосоки и изведнъж забелязах в далечината блестящата фасада на хотела си. Но кварталът, в който се намирах, беше населен с извънземни, потресаващо беден… Условията, при които живееха тези нещастни същества, бяха ужасни. По улиците се валяха трупове, пред къщите имаше огромни купища боклук. Водата вонеше толкова силно, че я усещах от двеста метра разстояние. Дори за неопитен наблюдател като мен беше ясно, че жителите на Полъкс изпитват остра нужда от медицинско обслужване.

Когато най-сетне се върнах в хотела, първата ми работа беше да открия нашата посланичка и да й разкажа за ужасните неща, които бях видял. Веднага я помолих да изпрати медицински екип във въпросния квартал. В крайна сметка жителите на Полъкс бяха дишащи кислород хуманоиди и бях сигурен, че дори лекари без специална подготовка ще могат да облекчат техните страдания. Но посланичката каза, че местните са доволни от живота си и не е наша работа да се бъркаме в него. После добави, че те не приемат бактериологично чистата вода, а предпочитат тази от вонящите си локви, тъй като тя съдържала полезни за организмите им минерали. Що се отнася до мъртвите, те били равнодушни към тях просто защото не изповядвали никаква религия и не им пукало. Обеща, че на другата сутрин труповете ще бъдат извозени и изгорени в моргата. По нейно мнение кварталът около хотела бил толкова стар, че нямало смисъл да се пръскат пари за неговото хигиенизиране. Освен това Човекът, в качеството си на пришелец на планетата, нямал право да налага на местните жители своите форми на живот…

Отговорите на посланичката бяха разумни, но аз въпреки това не се отказах. На другия ден открих, че за труповете е права, но всичко останало беше или умишлена лъжа, или просто пълно неразбиране на ситуацията. Като например водата — обитателите на Полъкс действително се нуждаеха от някои минерали, които липсват в чистата H_2O, но освен тях течността, която пиеха, съдържаше и значително количество промишлени отпадъци, които се изхвърляха на полето извън града. Те бяха толкова отровни, че действието им съкращаваше живота на местните поне три пъти… А хигиенните условия бяха направо отвратителни. Оказа се, че коренните жители на планетата са затворени в нещо като гето, което нямат право да напускат дори само за да изхвърлят отпадъците си на същото онова поле край града. Почистване се осъществяваше само когато боклукът започваше да вони прекалено силно и дразни летовниците по плажовете. Именно тогава в главата ми се зародиха първите идеи за написването на „Стоманеният ботуш“.

През следващата година и нещо пътувах. Обиколих няколко планети, наскоро завзети от Олигархията. Условията за живот на повечето от тях бяха също така отвратителни. Ние обикновено не си даваме сметка, че вредим на извънземните, но това не променя фактите. На техните планети изхвърляме смъртоносни радиоактивни отпадъци, изпробваме новите си оръжия, експериментираме с различни екологични програми. В доста от зоологическите ни градини могат да се открият представители на разумни раси, най-често същества, които дишат метан или хлор… Накъдето и да поглеждах, виждах само едно — Човекът беше натикал в калта достойнството и самоуважението на други разумни същества. В повечето случаи това се правеше без лош умисъл, но при наличието на специални, добре обмислени програми. Ще ви дам един пример: за периода между 5300 и 5500 година ние сме подписали 10 478 договора с извънземни раси. А имате ли представа колко от тях сме нарушили?

Торин: Не.

Нилс: Всички, с изключение на шестдесет!

Торин: Вие сте автор на най-продаваната книга в историята на човечеството. Как ви се отрази този успех в личен план?

Нилс: Преди всичко тя ме направи изключително богат, пари ще останат и за наследниците ми от още няколко поколения. За да бъда честен, ще добавя, че тя ми осигури и достойно място в историята на литературата. Но успехът има и отрицателни страни. В днешно време никоя книга, дори „Стоманеният ботуш“, не може да бъде продадена без сериозна рекламна кампания. Изразходването на големи суми за промоция е само част от тази процедура. В продължение на почти три години след публикацията аз бях длъжен по договор да обикалям планетите на Олигархията, да изнасям сказки и беседи, да рекламирам произведението си пред максимално широка публика. Във финансово отношение начинанието беше успешно, но то се отрази зле както на физическото ми състояние, така и на творческите ми идеи. Исках да продължа работата си, да превърна в литература новите си идеи, но просто нямах време за това.

Торин: Но нали след успеха на „Стоманеният ботуш“ публикувахте и други книги на същата тематика, същото сториха и други автори?

Нилс: Да, така е. Но тези книги нямаха същия ефект, бяха прекалено едностранчиви и прекалено пристрастни в подхода си към тематиката. И всичко това превърна въпроса за лошото отношение към извънземните в нещо като култ, като привилегия на един затворен писателски елит. Може би съдя прекалено строго, но съм дълбоко убеден, че както тези книги, така и техните автори (в които включвам и себе си) не допринесоха с нищо за решаване на тежкия проблем на извънземните…

Торин: С други думи, нито една от тях не може да се доближи до силата и достоверността на вашия пръв роман, така ли? А липсата на достатъчно писателски талант у останалите им е попречила да постигнат вашия успех… Няма да разкрием кой знае каква тайна, като отбележим, че общият тираж на всички тези книги достигна едва девет милиона екземпляра.

Нилс: Това едва ли се дължи на липсата на талант. По-скоро трябва да разглеждаме явлението, оприличавайки го със съдебно дело: дори и най-всеотдайният адвокат ще навреди на клиента си, ако в пледоариите му липсва умение. На практика обаче следващите книги на въпросната тематика с положителност са достигнали до известен брой читатели, които не са чували за „Стоманеният ботуш“. Лично аз нямам нищо против и смятам, че навреме са хванали влака…

Торин: Обръщайки поглед назад, забелязвате ли някаква промяна в нашата политика спрямо извънземните след публикацията на книгата ви?

Нилс: Честно казано, не…

Торин: На какво според вас се дължи това?

Нилс: Не зная. Може би книгата ми е била прочетена от неподходящи читатели. В началото, когато тя се продаваше като топъл хляб, имах сериозни надежди. Естествено, бях доволен от професионална гледна точка, но едновременно с това давах воля на тайничката мисъл, че съм докоснал вярната струна в душата на читателя, показал съм му истината за нашето отношение към извънземните и съм пробудил желанието му за промяна. Впоследствие обаче се оказа, че това няма нищо общо с истината…

Торин: Но какво ще кажете за милиардите, които са си купили вашата книга? Нима тя не е пробудила нищо у тях?

Нилс: Май така излиза. Според мен тези милиарди човешки същества са прочели книгата, изпитали са чувство на вина, наподобяващо някакъв миникатарзис, след което са легнали да спят, забравяйки всичко…

Торин: Очевидно това чувство не е ново. Но какво изпитахте вие, когато разбрахте, че въпреки невероятния си успех вашата книга няма да постави началото на нова ера на расова хармония?

Нилс: Нямаше ден, в който да не се огледам край себе си и да не се запитам: „Хей, какво им става на всички?“ Олигархията не предприе нищо, но това беше съвсем естествено. Нима някое правителство се е влияло от книги? Свързах се с една група за подпомагане на извънземните. Вече знаех, че след публикацията на „Стоманеният ботуш“ са създадени стотици подобни организации. Някои от тях събраха значителни парични средства и работеха по добре организирани програми. Но само седем години по-късно се оказа, че моята група е останала самотна, а даренията спаднаха от 40 милиона кредита през първата година на някакви си мизерни 60 хиляди през седмата… Това беше един много тъжен факт. Сякаш хората бяха дали своята лепта (финансова или организационна) за успокояване на съвестта си, а след това бяха забравили проблема напълно…

Торин: А как реагираха самите извънземни? Не искам въпросът ми да прозвучи мелодраматично, но нямаше ли по това време брожение сред тях, желание за революция?

Нилс: Революция срещу Олигархията? Сигурно се шегувате! Кой може да се бори срещу политика, която обхваща милион планети, или срещу Флота, която може да унищожи половината галактика в рамките на две години? Кой може да въстане срещу икономическа система, на която се подчинява всичко и от която зависи животът на стотици хиляди светове?

Торин: Но какво ще стане с тях тогава?

Нилс: Не зная. Надявам се, че пълзящото опекунство, на което сме свидетели в момента, ще започне да отмира. Макар че не храня особени надежди в това отношение. Междувременно извънземните ще трябва просто да се примирят с нещата такива, каквито са… Или такива, каквито ще бъдат.

Торин: Извинете, но аз просто не мога да си представя, че някой ден няма да им писне, няма да скочат на крака с лозунга „Смърт на тираните“… Нали и те са прочели вашата книга?

Нилс: Да, поне част от тях. Но едва ли са я разбрали…

Торин: Но вашият издател положително би могъл да я преведе на…

Нилс: Не казвам, че не са били в състояние да я прочетат. Казвам, че не я разбират. Не бива да забравяме, че те са извънземни в пълния смисъл на тази дума. А това означава, че имат различни надежди, мечти, цели, начин на живот. Надявах се, че моята книга ще изясни именно този въпрос. Понякога ние стигаме до разбирателство, но в повечето случаи те мислят и реагират по толкова различен начин, че не се получава дори конфликт… Ние просто се появяваме в техния свят и вършим това, което сме намислили. А те ни го позволят с пълно безразличие…

Торин: Вероятно е много неприятно да си месия за един народ, който не желае своето спасение.

Нилс: Никога не съм се изживявал като месия. А що се отнася до желанието за спасение, то наистина съществува. Вземете за пример канфоритите… Кой би се наел да твърди, че подобно желание не съществува и у останалите? „Стоманеният ботуш“ е книга за нехуманното отношение на Човека към себеподобните си, а не за тяхната реакция на подобно отношение. Казано с други думи, това означава, че нашето поведение е морално или неморално според конкретните ни действия, а не според начина, по който извънземните цивилизации приемат или отхвърлят тези действия.

Торин: И тъй, въпреки страхотния успех на вашата книга посланията в нея се отхвърлят от едната страна и игнорират от другата, така ли?

Нилс: Точно така. Затова се надявам на следващото поколение. Това е единствената надежда на Човека — от онзи, който се е научил да пали огън в праисторическите пещери, до писателя съвременник, който е неспособен да запали огъня на моралния гняв в душите на околните… Може би голямото пробуждане предстои в утрешния ден…

Торин: Сигурен съм, че всички биха искали да стане именно така.

Нилс: Да, но…

Торин: Какво?

Нилс: Не твърдя, че утрешният ден никога няма да дойде, но подозирам, че ще дойде прекалено късно, за да помогне на когото и да било…

14. Биохимиците

„… Някъде около 5600 г. от Н. Л., въпреки величествения Проект, който омагьосва човешкото въображение в продължение на векове, природните науки поемат в погрешна посока. Това се отнася най-вече за биохимията, макар че в тази област се регистрират и значителни постижения…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… Именно в областта на биохимията и свързаните с нея науки Човекът се доближава до съвършенството. Трезво и хладнокръвно той решава хилядолетни проблеми, свързани с производството на изкуствени клетки, а партеногенетиката позволява на милиарди жени от всички раси да раждат и отглеждат поколение, което жестоката Природа винаги им е забранявала да имат. Човекът, разбира се, е носител на вдъхновението във всички области на живота по време на Олигархията, но именно при биохимическите науки той е…“

„Произход и история на разумните видове“, том VIII

То с положителност не приличаше на супермен.

— Провал номер 1098 — промърмори с отвращение Ройърс и обърна гръб на кувьоза.

— Да го унищожим ли, сър? — попита един от лаборантите.

— Нищо друго не ни остава… Максимална интелигентност на десетгодишно дете, но в тяло, което никога няма да се отлепи от инвалидната количка. Да, инжектирайте му шест кубика летален разтвор, точно в сърцето… Независимо къде се намира това сърце…

Ройърс излезе от лабораторията, прекоси широкия, добре осветен коридор и спря пред кабинета на Хърбан, който се намираше редом с неговия. Хвърли поглед към табелката, на която със златни букви пишеше „Директор на Института по биохимия“, въздъхна и влезе. Хърбан беше дребен мъж с умерено матова кожа и къса черна коса (доколкото все още я имаше). Очакваше го с крака върху бюрото, ръце зад тила и мрачно смръщено лице.

— Е?

— Не ми ли личи? — жлъчно се усмихна Ройърс.

— Значи се връщаш на чертожната маса и започваш отново — рече Хърбан. — Това не е краят на света…

— Не зная за света, но имам чувството, че моят край е близо — отвърна Ройърс. — Днес се навършват десет години от работата ми тук. Което означава точно 109,8 провала годишно, по дяволите!

— Май те обзема самосъжаление — подхвърли с усмивка Хърбан.

— Не виждам нищо смешно! — сопнато отвърна Ройърс.

— И аз така мисля. Все още…

— Какво значи „все още“? — гневно извика Ройърс. — Това е всичко, което мога! Считай, че съм пуснал предупреждение за напускане!

— Което се отхвърля — рече Хърбан. — Сядай, запали една пура…

— Ти глух ли си? — изръмжа другият. — Напускам!

— Добре де, тогава приеми пурата като прощален подарък. На практика съм изненадан от търпението ти. Аз самият стигнах до решението да напусна след около триста несполучливи експеримента. Предполагам, че това е въпрос на вътрешно убеждение. Давах си сметка за способностите си и знаех, че не стане ли номерът след триста опита, значи никога няма да стане… Трябваха ми обаче цели тридесет години, за да разбера, че на практика съм имал триста успеха… А ти, ако не ме лъжат сметките, си постигнал почти хиляда и сто успеха, плюс-минус един-два… Виждам, че ченето ти увисна, момче… Защо не пъхнеш вътре една пура, за да си поговорим на спокойствие?

Ройърс тежко се отпусна на близкия стол, в очите му се появи объркване. Несъзнателно отхапа върха на една пура и я запали.

— Много си падам по добрия тютюн — въздъхна Хърбан и доволно изпусна облак дим. — Наистина много… Предполагам, че си унищожил тялото, нали?

Ройърс кимна.

— Така и трябва — вдигна рамене Хърбан. — Оставим ли ги да растат, скоро ще се окажем безработни…

— Нищо не разбирам — рече с въздишка Ройърс. — Имам предвид онова създание… Недоносено като всички останали. Минимална интелигентност, слаба реакция на стимули, негодни за нищо крайници… Не разбирам какво точно се опитваш да ми кажеш.

— Истината с главно И… А не дребните и незначителни полуистини, които са на мода тук. Изтече половината от живота ми, за да я проумея, вероятно защото е прекалено проста… Без съмнение до нея са стигнали и предшествениците ми, но са си държали езика зад зъбите. По същата причина, по която го правя и аз… Но ти си най-умното хлапе наоколо, въпреки че едва си минал трийсетте. Логично е да допусна, че именно ти ще заемеш мястото ми, след като се пенсионирам… А това ще стане скоро, тъй като възнамерявам да си харча пенсията за дебели пури и още по-дебели жени… Естествено, ако оттеглиш оставката си. Това е причината за нашия малък разговор днес. Няма никакъв смисъл да си блъскаш главата в продължение на години, както го върших аз…

— Това означава ли, че не разбирам добре някоя жизненоважна част от Проекта? — хладно го изгледа Ройърс.

— Част ли? — засмя се Хърбан. — Не, момче, не е част… Ти не разбираш нищо от проклетото задание. Недей да ме гледаш кръвнишки, тъй като се намираш в най-добрата компания, която може да ти предложи галактиката. Същото важи и за мен… Трябваха ми цели тридесет години да го разбера, въпреки че съм гений… И често се питам защо не разгадах нещата още след третия или четвъртия експеримент… — Дръпна дълбоко от пурата, отвори уста и позволи на дима да се плъзне навън. — По дяволите! Тогава бях млад и наивен идеалист, главата ми беше пълна с глупости. Не бива да се обвинявам, че вярвах в Проекта така, както ти вярваш в него днес…

— Нима искаш да кажеш, че Проектът е една измама? — попита Ройърс и усети как в душата му се надига негодувание.

— И да, и не… — проточи Хърбан. — И да, и не…

— Какво би трябвало да означава това?

— Точно това, което чуваш — въздъхна Хърбан. — Е, добре, нека видим дали можем да използваме част от това, което се нарича твой мозък… В крайна сметка имаш всички шансове да бъдеш следващият директор на Биохимическия институт, затова не бива да чакаш заключенията наготово… Я ми кажи, за какво е създаден Проектът според теб?

— Това го знае всяко хлапе — раздразнено отвърна Ройърс. — В момента се питам накъде биеш…

— Имай малко търпение — усмихна се възрастният мъж и поднесе огън към изгасналата си пура. — Кажи ми какво ти е мнението за Проекта.

— Караш ме да се чувствам като идиот — вдигна рамене Ройърс. — Добре, ще ти отговоря: Проектът има за цел да ускори хода на еволюцията, създавайки по изкуствен път Homo Superior, тоест свръхчовек…

— Кратко и ясно — кимна Хърбан. — В това отношение Проектът е напълно легитимен. Всъщност, думата „легитимен“ е малко подвеждаща… Най-добре ще е да кажем, че в това отношение Проектът е откровен. Няма никакво съмнение, че мотивите му са искрени и добронамерени, макар че едва ли биха могли да се нарекат ефикасни.

— Тогава за какво става въпрос изобщо? — погледна го с недоумение Ройърс.

— Най-добре е да започнем отначало, момче — въздъхна Хърбан. — Знаеш ли кога е стартирал Проектът?

— Някъде преди около четиристотин години…

— По-скоро преди четири хиляди — усмихна се Хърбан. — Тази цифра е много по-близо до истината. Началото е поставено още в края на управлението на Републиката, но без да му се дава гласност… Върху Проекта работят само четири души, които впоследствие стават малко повече, но никога не надвишават дузина… Такова е положението допреди четири века, по-точно допреди 388 години, когато Олигархията по политически причини решава да вдигне булото на секретността.

— Четири хиляди години?! — смаяно проточи Ройърс. — Но защо са го държали в тайна?

— По принуда — отвърна Хърбан. — Първоначалната идея е била да се създаде чиста раса Homo Superior, която да замести Човека. Всъщност не точно да го замести, защото едва ли някой е имал желание да работи за собственото си унищожение… Идеята по-скоро е била да се създаде представител на Човека във Вселената — достатъчно могъщ, за да завладее нови територии, чиито блага да ползваме ние… Една напълно налудничава идея. Вероятно нашите деди са мечтаели за раса, която да обладава интелекта на робелианците, физиката на торкуалците, ясновидството на домарианците… И едновременно с това да бъде напълно лоялна по отношение на Човека… — Раменете му леко се повдигнаха: — Е, по онова време нашата наука е била още в пелени, можем да ги оправдаем… А причините за секретността на проекта са били две — да не се тревожи добрият стар Homo Sapiens и едновременно с това да не алармираме предварително останалите разумни раси за малката изненада, която им готвим… Успехите са скромни и това е съвсем естествено за един малък екип от биохимици, на който се отпускат ограничени средства. Нещата се променят едва след три хиляди и шестстотин години, когато на Проекта се дава гласност и за реализацията му се хвърлят огромни суми.

После на сцената се появяват сетите. Днес се знае всичко за тях, но тогава нещата са били различни. Нашите деди са пазели в тайна цялата информация за тази раса — първата в историята, успяла да победи Човека в една широкомащабна война. Това е станало преди около петстотин години. Бойните действия се водили далеч извън Пръстена и това помогнало на Олигархията да запази своето поражение в тайна. Нещата останали такива за около век, после информацията достигнала до Делурос VIII, Сириус V и още няколко от по-главните планети. Настъпил истински ад. Хората настоявали за решителни действия от страна на Олигархията. В продължение на десетина години правителството напразно се напъвало да измисли нещо, после просто го свалили… Тогава някакъв лунатик си спомнил за Проекта. Само за една нощ екипът на биохимиците нараства до двеста души, малко по-късно върху Проекта вече работят над три хиляди висококвалифицирани специалисти, а бюджетът ни е астрономически… За десет години биохимията се развива повече, отколкото за всичките седемдесет столетия на своето съществуване. Олигархията ловко ни подхвърля едва сладка илюзия: ще създадем раса от супермени, която ще разбие сетите и ще ги принуди да се върнат в далечната си империя. Нещата се уреждат чудесно. Просто защото се оказва, че сетите са изключително уязвими от рубеолата и се предават в момента, в който нашите кораби пускат над планетата им няколко тона от този вирус… Но хората вече живеят с мечтата за създаване на суперраса и правителството охотно продължава работата по Проекта, тъй като това отговаря на политическите му цели…

— Това ли имаше предвид, когато каза, че цялата работа е една измама? — вдигна вежди Ройърс. — Нима твърдиш, че на практика Олигархията не желае да създаде Homo Superior?

— Съвсем не — отвърна Хърбан. — Ако се замислят, те с положителност ще стигнат до извода, че нямат никаква нужда от супермени, но в интерес на истината не са ни създавали никакви пречки. А ако стане така, че от някой кувьоз изскочи самият Бог, никой нищо не може да направи… — На лицето му се разля усмивка: — Не могат да Го принудят да се върне обратно, особено ако Той не желае това… Но ние не говорим за подобни неща, тъй като Бог няма да се появи в нашите лаборатории като резултат от нашите експерименти…

— Защо говориш по този начин? — объркано попита Ройърс.

— Би трябвало вече да си разбрал — въздъхна Хърбан, набра някакъв текст на клавиатурата пред себе си и зачака разпечатката на компютъра. — До този момент сме извършили 1 036 753 експеримента с човешки гени. Опитвали сме да направим принудителни еволюционни промени в ДНК-молекулите, очаквайки появата на верига от мутации. Бомбардирали сме гени и хромозоми с точно определени комбинации, бомбардирали сме ги и произволно. Опитали сме малко повече от три хиляди основни комбинации за промяна плюс няколкостотин хиляди вариации. В хода на този процес сме допринесли за невероятно бързото развитие на партеногенезата, но така и не успяхме да създадем своя супермен… Хрумвало ли ти е някога да се запиташ защо?

— Рядко, не повече от веднъж на час — саркастично се усмихна Ройърс.

— Работата е там, че проблемът е прекалено прост за умен младеж като теб — въздъхна Хърбан. — Ако поискаме отговор от някой дивак в колонията на Делфини II, с положителност ще го получим, и то за броени секунди…

— Съжалявам, но тъй като не се познавам отблизо с нито един абориген, ще трябва да потърся този отговор от теб. Което не означава, че правя някакви аналогии.

— Не се обиждам — усмихна се Хърбан. — Решението на проблема не подлежи на дефиниция — нещо, което нашите по-съвършени мозъци винаги търсят…

— Страхувам се, че не следвам мисълта ти — поклати глава Ройърс.

— Ще ти поясня… Да речем, че нашата идея за супермен сред мислещите раси значително се различава от тази на аборигените… Искам да кажа, че тяхната представа за такъв индивид несъмнено ще бъде свързана със създание, което е в състояние да убие голямо млекопитаещо с голи ръце, ще оцелее при екстремални природни условия, ще притежава сексуалната потентност да създаде една нова раса и така нататък… Съгласен ли си с мен?

— Да, предполагам, че е така…

— Докато нашата представа отразява нашите нужди… Според теб какви качества трябва да очакваме от своя супермен?

— На първо място умствен капацитет, който многократно надвишава нашия — отвърна без колебание Ройърс, после се почеса по главата и замислено продължи: — Плюс абсолютен минимум от екстрасенски качества — телепатия, телекинеза и други подобни неща. Увеличеният капацитет на мозъка ще доведе до неизбежно пренебрегване на физическите му качества. Просто защото те няма да са му необходими… Но това са базисни истини, по дяволите! Истини, които са известни на всички!

— Не бих казал на всички — усмихна се под мустак Хърбан. — Нашите аборигени например ще бъдат на друго мнение. Решат ли, че не разполагат с достатъчно интелигентност да водят спор с теб, те положително ще те хвърлят в казана за готвене… Но най-интересното в тази постановка е фактът, че прави ще се окажат те, а не ние…

— По всичко личи, че говориш сериозно — промълви със съмнение Ройърс. — Но логиката сочи, че това все пак е някаква шега…

— Несъмнено — кимна Хърбан. — Шега, но изцяло за наша сметка. Защото еволюцията на човешкия ум е един безспорно доказан процес. А от гледна точка на тази умствена еволюция Homo Sapiens и Homo Superior не се различават по нищо. Ще се аргументирам допълнително по този въпрос, но предварително е ясно, че това е така.

Ройърс не направи опит да го прекъсне. Мълчеше и слушаше, недоверието в очите му се засилваше. Хърбан напълни дробовете си с дим и продължи:

— Каква е основната причина за еволюцията в природата, млади умнико?

— Нуждите и изискванията на околната среда — механично отвърна Ройърс.

— Правилно. И точно поради тази причина ние никога няма да създадем своя свръхинтелигентен супермен. Човекът използва не повече от тридесет процента от умствения си капацитет, така е било, така и ще бъде… И докато останалите седемдесет процента си стоят неизползвани в главата му, няма да възникне необходимост от еволюционен процес, който да разшири неговия умствен капацитет. Същото се отнася и за телепатията. По природа човекът не се нуждае от нея, тъй като разполага със силата на словото. После, когато разстоянията до себеподобните му стават прекалено големи за осъществяването на словесен контакт, той прибягва до радиовълните, видеото, радара, сонара и още дузина преносители на информация, с чиято помощ преодолява разстоянието и предава слово и картина на себеподобните си. Нима все още изпитва нужда от телепатия? Не, той не изпитва нищо подобно…

Тук може би ще кажеш, че не споменавам телекинезата… Но за какво ни е тя? Ние притежаваме машини, които могат буквално да унищожават звезди, да променят орбитите на планети… За какво да развиваме телекинезата?

Същото се отнася и за всички останали способности, които бихме искали да видим в нашия супермен. Подложим ли ги на анализ, лесно ще разберем, че не съществува абсолютно никаква необходимост от тях. Ето как ще обоснова това свое твърдение: без съмнение бихме могли да създадем телепатия и лека форма на телекинеза в лабораторни условия, поне при малка част от своите експерименти. Но за да постигнем това, ние трябва да променим основно генната схема на зародиша и да създадем дете, което ще бъде тотално откъснато от естествените условия на живот, без никакви сетивни органи. Това от своя страна ще доведе до раждането на един напълно пасивен и налудничав мозък, който при дадени условия вероятно ще развие телепатични качества. Но цената ще бъде прекалено висока, защото подобен мозък ще бъде ирационален и напълно лишен от способността да общува…

От друга страна, ние няма да имаме особени трудности при създаването на супермен от аборигенски тип, тъй като можем да контролираме околната среда и да създадем подходящ тип молекули на ДНК. Те се раждат всеки ден в инкубаторите и кувьозите. По тази причина можем да създадем космат супермен, триок супермен, гигант-супермен, воднодишащ супермен… Нямам никакви съмнения, че ако се заловим за работа, бихме могли да създадем и супермен, който диша метан. На практика сме в състояние да създадем всякакви супермени, с изключение на един — свръхинтелигентния…

— Значи всичко е напразно, така ли? — попита Ройърс.

— Нищо подобно. Забравяш девствените седемдесет процента. Далеч преди космическата ера, още в зората на човешката цивилизация, са регистрирани лабораторни експерименти върху телепатията, ясновидството и други необичайни способности на мозъка. Без съмнение всеки човешки организъм съдържа в себе си онзи потенциал, който търсим в нашия недостижим супермен. За съжаление обаче ние не сме в състояние да го извадим на бял свят. Проблемът си е същият: в случай на неотложна необходимост ние бихме могли не само да изпратим вик за помощ по телепатичен път, но дори и да се телепортираме далеч от опасността. Това обаче не може да стане, докато имаме възможността да крещим от страх и да бягаме, да натиснем копчето за тревога или да скочим в някой космически кораб. А дори да сме лишени от достъп до каквито и да било помощни средства, ние просто разполагаме с един склад на такива средства, но за съжаление без ключ… Бедният Homo Superior!

— Тогава защо продължаваме опитите да го създадем? — попита Ройърс.

— За да скрием главната си цел, разбира се — отвърна Хърбан.

— Каква главна цел? Говориш така, сякаш вече разполагаш с нещо…

— Зависи от гледната точка — кимна Хърбан. — Аз действително мисля, че разполагам с нещо, но за теб може да не е така… Ела, ще получиш възможност сам да прецениш…

С тези думи дребничкият мъж угаси пурата, свали краката си от бюрото и направи знак на Ройърс да го последва. Отправиха се към хоризонталния асансьор в дъното на коридора, влязоха в кабината и изминаха половин обиколка около огромния комплекс по биохимия и генетика. Там се прехвърлиха на вертикален асансьор, който светкавично ги понесе надолу.

Ройърс нямаше представа с каква скорост се движат, но по приблизителните му преценки асансьорът забави ход едва след като се спуснаха на около двеста метра под земята. Каквото и да видя, то очевидно е скрито много добре, рече си той. Но защо? Нали Олигархията финансира Проекта, а създателите му настояват за пълна откритост и яснота? На практика съществуването и разработката на този Проект се дължи единствено на желанието на населението…

Вратите се отвориха и Хърбан тръгна напред. Провериха самоличността им два пъти, после се прехвърлиха на нов хоризонтален асансьор. Смениха посоката още три пъти, при все по-строги мерки за сигурност. Най-накрая се изправиха пред тежък оловен портал, който бавно се плъзна встрани, но едва след като Хърбан пъхна служебната си карта в почти незабележимия процеп на стената.

— Стигнахме — обяви директорът на института и прекрачи прага.

Ройърс любопитно се огледа, но не откри нищо забележително. Всичко му беше познато: коридори, водещи във всички възможни посоки, врати с табелки на съответните отдели, средна по големина аула в дъното пред тях. Лаборанти в бели престилки сновяха насам-натам, в един момент Ройърс беше сигурен, че вижда жена, облечена в предпазно оловно облекло. Общо взето, тук липсваше оживлението и напрежението на лабораториите с инкубатори горе.

Но имаше и странни неща — момичето с оловните дрехи и няколко тежки врати без табелки, очевидно от същия метал. Останалите рязко се различаваха от тях — обикновени пластмасови правоъгълници…

Тръгнаха по коридор, в началото на който имаше предупредителна табела с надпис: МАКСИМАЛНА СИГУРНОСТ. Хърбан кимна на двама лаборанти, които тихо си приказваха пред една от вратите, подмина ги и натисна бравата на следващата — също без табелка… Вратата се отвори едва след нов електронен контрол на служебната му карта. Озоваха се в помещение, което очевидно беше някаква сложна лаборатория. Ройърс с изненада откри, че почти цялата апаратура тук му е напълно непозната. Уредите за обработка на генните структури бяха малко, но за сметка на това изобилстваха апарати, които наподобяваха машини за кардиограми и енцефалограми. За разлика от стерилните лаборатории, на които беше свикнал Ройърс, тук обстановката беше създадена така, че да осигурява максимална ефикасност и комфорт. Навсякъде бяха пръснати удобни фотьойли и ниски масички с пепелници (тук май всички пушат пури, отбеляза в себе си Ройърс), край стените имаше автомати за топла храна, лавици с книги и касети с нашумели филми, стереофонични уредби от висока класа и също такива осветителни тела…

— Имаш ли представа къде се намираш? — попита Хърбан и се настани в близост до един пепелник.

— Не — призна Ройърс. — Макар че приблизително така съм си представял твоите помещения за почивка…

— Страхувам се, че грешиш — засмя се Хърбан и запали нова пура. — Моите помещения за почивка и най-вече спалнята ми са пълни с най-голите и най-дебелите жени, които могат да се купят с пари… Не, момче, ти се намираш в един от главните ни изпитателни центрове.

— Какво изпитвате тук? — попита Ройърс. — И с каква цел?

— Хора — отвърна Хърбан. — Опитваме се да открием дали някой от тях не е твоят мечтан супермен.

— Признавам, че съм напълно объркан — въздъхна Ройърс. — Нали преди малко каза, че не можем да създадем супермен, и то дяволски убедително? Да не би сега да кажеш, че си ме лъгал?

— Съвсем не.

— Тогава за какви супермени говориш? Коя лаборатория ги създава?

— Никоя. Казах, че Човекът не може да се превърне в интелектуален супермен, и това не е лъжа. Но не казах, че съществуването на интелектуален супермен е невъзможно, нали?

— Имам чувството, че съм се върнал в гимназията — отчаяно въздъхна Ройърс. — В момента, в който съм сигурен, че разбирам за какво става въпрос, ти слагаш нова тухла в стената пред очите ми…

— Добре де, признавам, че ти се налага да отхвърлиш доста грешни предположения — кимна Хърбан. — Но всичко, което ти казах днес, е неоспорима истина. Например твърдението, че ние никога не можем да еволюираме до нивото на интелектуален супермен. Това е чиста и неподлежаща на съмнение истина. Сега ти казвам, че интелектуални супермени съществуват и тук, долу, ние работим с тях. Това също е чиста и неоспорима истина…

— Но как са се появили те, след като не сме ги създали ние?

— Приблизително по начина, по който сме се появили и ние с теб — чрез естествен подбор, естествено зачеване и още по-естествено раждане… — Замълча, а Ройърс го гледаше с недоумение. Сви рамене и продължи: — Тези супермени не са мутанти… Поне не такива, върху които работиш ти… Ще се опитам да ти обясня по най-простия начин. Дневно създаваме не по-малко от един милион човешки мутанти. Половината от тях се реабсорбират в рамките на няколко часа. Огромното болшинство от останалите са носители на практически незабележими мутации: например ражда се дете със светъл кичур сред червеникава коса или пък пъпът му има странна форма. Някои привличат известно внимание — дете с шест пръста, запушен анален отвор или способност да развие само двадесет и шест зъба в устната кухина. Но, общо взето, ние не забелязваме тези малки мутации, а те от своя страна рядко се развиват. Всичко останало в тялото им изглежда наред — сливици, апендикс, телесно окосмяване. Въпреки факта, че има родове, в които жените не са кърмили от седемдесет-осемдесет поколения насам, женските им рожби продължават да развиват бюст, в някои случаи — доста голям и привлекателен… Не, както вече казах, мутациите рядко се развиват и все още няма такава, която да създаде супермен, притежаващ по-голям умствен капацитет от нашия…

Пурата описа кръг във въздуха, гласът на Хърбан отново изпълни помещението:

— Това е така, защото не е възникнала необходимост от развитие на мутациите, което би довело до създаването на супермен. Както вече споменах горе, за тази цел е достатъчно да се разшири експлоатацията на умствения капацитет, с който се ражда всеки от нас. Не до сто процента, достатъчни са дори петдесет…

— А ти си открил такива хора и правиш опити с тях, така ли? — попита Ройърс.

— Такива хора откриваме в продължение на четири хилядолетия — кимна Хърбан. — И действително правим опити с тях.

— И какво открихте?

— О, от всичко по малко… С изключение на прозрението. „Гърбушковците“ (както ги наричаме) действително усещат приближаването на дадено събитие, но без никакви подробности. Това по-скоро прилича на някакво неясно очакване, което те не могат да обяснят или да свържат с околните. Същевременно създадохме телепати, които могат да изпращат или приемат послания, понякога и двете неща едновременно. Създадохме и левитатори, сред които има и индивиди, способни на телепортиране. Всъщност те са само трима, като двама от тях демонстрират своите способности само при непосредствена заплаха за живота им. Далеч повече са индивидите, склонни към телекинеза. Разбира се, натъкнахме се и на необичайни умствени способности, на мозъци с огромен капацитет, които не сме в състояние дори да изследваме…

— Фантастично! — възкликна Ройърс.

— Наистина е така — кимна Хърбан. — И въпреки това повечето от тях си отиват у дома недокоснати…

— Какво искаш да кажеш?

— Това, което чу… За какво според теб се занимаваме с всички тези експерименти?

— Вършите го по същите причини, поради които ние правим своите опити в лабораторните инкубатори — отвърна Ройърс. — Искате да създадете супермен…

— Но тези супермени са вече създадени — изтъкна Хърбан.

— Тогава допускам, че искате да ги обучите да използват таланта си за благото на Олигархията…

— Господи, какъв детински отговор! — засмя се Хърбан. — Ако неколцина от тях съумеят максимално да се възползват от умствения си капацитет, с Олигархията (а и с Човека) ще бъде свършено в рамките на петдесетина години! Не, мое наивно момче, ние решително не им помагаме да се превърнат в супермени, за да ги пуснем на воля в обществото!

— Означава ли това, че ги убивате? — пожела да узнае Ройърс.

— Не бъди толкова възмутен, приятелю — отвърна Хърбан. — Нима забрави, че вие убивате почти всяка форма на живот, която сте създали в своите лаборатории?

— Но това са само новородени, а в повечето случаи дори и зародиши! — изрази протеста си Ройърс.

— Не виждам разликата — вдигна рамене Хърбан. — Но за твое успокоение ще уточня, че ние не вкарваме своите опитни екземпляри тук с единствената цел да ги убием. Създали сме огромна галактическа мрежа, която се занимава с издирването на всяко човешко същество, обладаващо необичайни способности. И рядко пропускаме въпреки милиардите хора, които населяват галактиката. Необичайните способности най-често се проявяват при подрастващите. Довеждат младежите и девойките или тук, или в още няколко лаборатории от този тип, пръснати из галактиката.

Подлагаме ги на изключително задълбочени изследвания и в резултат сме наясно с абсолютните граници на техните способности. Нерядко става така, че откриваме у тях и такива, за които самите индивиди изобщо не подозират. Подлагаме на анализ тяхната генетична структура, ДНК кодове, сперма, яйцеклетка и всичко останало, което би могло да се прехвърли върху следващото поколение. Веднага ще добавя, че в тази област все още не сме открили нищо особено. След като тази работа приключи, пред нас има три решения. В случай че съществува шанс дарбата на отделния индивид да бъде репродуцирана (обикновено търсим гении в рода му до пет поколения назад), ние просто го правим стерилен. Естествено, без да го уведомим за това. Когато сме сигурни, че дарбата няма шанс да се репродуцира (обикновено в случаите на умерени телепатични способности), просто пускаме индивида да се върне в обществото. А когато става въпрос за действително необичаен талант — за нещо, което би пробудило интереса на хората и желанието им да го притежават, ние изпращаме въпросния индивид на някоя от най-отдалечените планети. Такъв талант е левитацията…

— Дотук решенията бяха две — отбеляза Ройърс. — А ти спомена три…

— Третото е очевидно.

— Смърт?

— Бърза и безболезнена — кимна Хърбан. — Но само когато дарбата е вредна за Човека. Ще изпреваря следващия ти въпрос, пояснявайки, че до тази мярка прибягваме само в случаите на интелект, който не може да бъде обхванат от параметрите на нашето технологически ориентирано общество. Интелект, чието съществуване представлява пряка заплаха за всички нас. Вярно е, че такъв интелект има способността да осъществява контакт с напълно непонятни за нас разумни видове, обикновено умее да лекува всички болести, пред които медицината е безпомощна… Но едновременно с това той е в състояние да създаде своя политическа доктрина и могъща флота, с чиято помощ лесно би разбил съществуващата система… Тук не става въпрос единствено за интелект. Човек, който притежава могъщата дарба на телекинезата, би могъл да манипулира химическите реакции на всяка звезда, да я превърне в нова, когато пожелае. При една нова война със сетите това би било страшно оръжие, но какво би станало, ако въпросният индивид реши, че управлението на собствената му система се нуждае от промяна? Същото се отнася и до всички останали дарби. Един легитимиран случай на враждебност (за щастие все още не сме попадали на такъв) би разрушил икономическите основи на всяка планета с развит финансово-спекулативен пазар. Ами телепортирането? Почти половината от галактическата търговия е пряко зависима от междупланетния и междузвезден транспорт. Способността за масова хипноза? Тя пък ще доведе до абсолютен контрол не само над отделните планетни системи, но и над цялата галактика…

Ето защо тези дарби не трябва да се изпускат от контрол, младежо… Което не означава, че ние унищожаваме всеки високоинтелигентен индивид, всеки, който обладава дарбата на телекинезата или телепатията… Унищожаваме единствено онези, които представляват явна опасност. Моля те да отбележиш, че не употребявам израза „явна и непосредствена опасност“ просто защото „явните опасности в бъдещето“ са не по-малко неприятни… А ако успеем да очертаем крайния лимит на способностите, които обладава един опасен човек, преди той сам да го стори, ние вече сме в състояние да контролираме дарбата му, каквато и да е тя…

— Колко души сте унищожили? — попита Ройърс.

— Всеки научноизследователски институт обработва по около един милион индивиди годишно — отвърна Хърбан. — На практика тази цифра е далеч по-висока, но огромна част от опитните екземпляри се освобождават още на предварителните тестове. Задържаме единствено тези, които наистина изглеждат подозрителни. Осемстотин хиляди души от този милион се освобождават недокоснати, около сто и осемдесет хиляди се завръщат у дома стерилни. А що се отнася до останалите двадесет хиляди… Е, бих казал, че на всеки половин век ние спасяваме галактиката поне един милион пъти…

— От какво я спасявате?

— Не я спасяваме от нищо — отвърна бавно и сериозно Хърбан. — Спасяваме я за нещо. И това нещо е Човекът. Не бързай да се възмущаваш, момче. Зная, че в момента мислиш за всички онези бедни супермени, които са намерили тук смъртта — за онзи невероятен талант, който би изградил рай тук и сега… И може би наистина е така. Но аз мисля за триста милиарда човешки същества, които не биха отстъпили своето рождено право на никого, дори на едно от собствените си творения.

— А какво ще кажеш за инкубаторите? — вдигна глава Ройърс. — За онези искрици живот, които създаваме само за да унищожим?

— Те служат на точно определена цел — отвърна Хърбан. — А тя е да обучават хора като теб — онези, които развиват науката партеногенеза, подразделение на биохимията…

— Така ли? — погледна го недоверчиво Ройърс.

— Точно така. Тук, долу, ние се занимаваме с рядко срещани таланти, дори и когато приносителите им имат способността да ги възпроизвеждат. Но ако вие откриете начин да активирате онези седемдесет процента, които дремят в главата на всеки от нас, човешката раса ще направи огромен скок напред, и то като цяло. Тогава няма да съществува опасността един да дръпне, а съседите му да останат в предишното си състояние.

— Но ние не сме открили такъв начин цели четири хиляди години! — възкликна Ройърс.

— И може да не го откриете още четири — кимна Хърбан. — Което не означава, че трябва да се отказвате. А междувременно Човекът не се справя чак толкова зле, дори с примитивните си пороци и сечива… — След тези думи стана и добави: — Ще те оставя да поразмислиш върху нашия разговор… Ще се върна след няколко часа. На прага спря и се обърна:

— Сега имаш възможност да разкриеш една тайна, която е издържала няколко века. Затова те съветвам да я обмислиш много внимателно.

Ройърс остана на мястото си. Умът му започна да опипва разкритията на Хърбан от всички страни — логична, философска, практична, идеалистическа, морална, прагматическа… Това му отне доста време. Когато приключи, лицето му беше мрачно.

После Хърбан се появи и той мълчаливо го последва по обратния път. Малко преди да стигнат до лабораторията с инкубаторите, ги пресрещна пъргав младеж, който се оказа репортер от далечна планета, пристигнал специално за интервю.

— В момента съм зает — поклати глава Хърбан. — Но доктор Ройърс с удоволствие би поговорил с вас, сигурен съм…

Ройърс покорно кимна.

— Много добре — рече младежът. — Бихте ли ме запознали с целия процес?

— Разбира се — спокойно отвърна Ройърс и се насочи към инкубаторите. — На практика няма кой знае какво да се каже… Проектът за създаване на интелектуален супермен се ражда преди около четиристотин години. Конкретни резултати все още няма, но ние не губим кураж. Бих споделил с вашите читатели, че сме пред прага на голямото откритие… Няма да се изненадам, ако до края на настоящия век успеем да синтезираме по изкуствен начин хромозома на телепатията…

Хърбан остана на мястото си и изчака гласът на Ройърс да заглъхне в далечината. После въздъхна, запали пура и се върна в подземните си владения. Чакаше го още много работа, преди да се прибере у дома, при своите любими голи и дебели жени…

15. Военачалниците

„… И когато Олигархията е принудена да спре своята експанзия и да се консолидира, от незнайни краища на империята изскачат безброй военачалници. Те са изцяло игнорирани или бързо се разправят с тях. С изключение на един…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… За самия Грат (?–5912 от Н. Л.) се знае твърде малко. Въпреки малочислеността на своята армия той се изправя в защита на родната си империя и е на косъм от победата. Без никакво съмнение този мъж обладава най-блестящия военен талант на своето време (а вероятно и на всички времена). Повечето от неговите исторически битки влизат в учебниците по военна тактика и стратегия и се използват и до днес…“

„Произход и история на разумните видове“, том VIII

По всички правила нещата би трябвало да са утопично абсурдни. Олигархията беше разединила, завоювала и покорила цялата галактика, за пръв път в своята история Човекът беше напълно лишен от врагове.

По-точно — от извънземни врагове…

Два милиона планети са твърде обширна територия за подчинение на една политическа система и Човекът скоро се оказа в положението да воюва сам със себе си. В перифериите на огромната империя се появиха стотици войнстващи лидери, начело най-често на малки, но понякога и на значителни по състав и въоръжение армии. Голяма част от тях бяха разбити веднага, но шепа (между които и Грат) отбелязаха поредица от ограничени успехи.

Сложил ръце на кръста, той стоеше сред девствената пустош на една неизследвана планета, отстояща на огромно разстояние от Делурос VIII. Очите му бяха насочени нагоре — там, където светлината на звездите се беше превърнала в могъщо сияние, чезнещо в безкрайността. Това обаче беше само мираж. Грат прекрасно знаеше къде се намира Делурос, познаваше всички пътища, които водят към нея, даваше си ясна сметка колко трудности трябва да преодолее, за да постигне мечтата си: някой ден да завладее всичко онова, което се крие зад мъглявото звездно сияние. Първо трябва да се завладее Олтар, след това планетите с полезни изкопаеми около Спика, откъдето ще попълва запасите си. После идва ред на светкавична атака към Земята. Родното място на човешката раса нямаше никакво военно значение, но беше обект на почти религиозно благоговение от страна на милиарди човешки същества, напуснали го, за да търсят обетовани светове… Флотата ще реагира по съответния начин, ето защо следващият му ход трябва да е насочен към Сириус V — една светкавична операция, която унищожава системата в рамките на половин денонощие… Оттам пътят вече ще бъде открит — Байндър, Канфор, Лодин и накрая самата Делурос… Ще бъде пощадена единствено Калибан просто защото е прекалено ценна, за да бъде унищожена.

Тази широкомащабна операция няма да бъде нито бърза, нито лесна. Делурос е доста встрани от географския център на галактиката, но в замяна на това е истинският епицентър на Олигархията. До нея може да се достигне само след като бъдат покорени поне четвърт милион планети, всички плътно защитени от имперската Флота. В хода на този процес трябва да се държи сметка и за останалите независими армии, чиито военачалници с положителност ще му причиняват повече неприятности от самата Флота. Преди около година Грат направи опит да се помири с тях и да изградят общ фронт срещу Олигархията. Но от това не излезе нищо просто защото тези типове бяха прекалено самовлюбени и недалновидни. Те искаха част от баницата, докато той я искаше цялата…

Началото беше поставено почти от нищо — един кораб и четиридесет и трима верни последователи. След две години пиратска дейност личната му флота наброяваше вече седемнадесет кораба с повече от шест хиляди души екипаж. Пиратството се оказа доходно начинание и той спокойно би могъл да се задоволи с него. Но целите му бяха далеч по-високи от трупането на богатство; към всепоглъщащата му жажда за власт се прибавяха блестящ ум на военен стратег и желязна воля, изискваща безпрекословно подчинение.

След първата успешна битка с Флотата Грат започна да мисли не като пират, а като завоевател. Вярно, че късметът беше на негова страна, но това съвсем не омаловажаваше факта, че за пръв път от три столетия насам Флотата беше претърпяла пълно поражение, придружено от значителни материални щети. Митът за непобедимостта на Олигархията беше разбит…

Следващата му стъпка беше да се оттегли в един отдалечен район, на значително разстояние извън галактическия Пръстен. В неговите граници влизаха 376 звезди с около 550 планети, на 35 от които имаше живот. В рамките на половин година стана пълновластен господар на този район — с около месец по-рано от времето, което сам си беше определил.

Така се роди личната му империя. Тя непрекъснато се разширяваше, но винаги по посока на Пръстена, далеч от базите на олигархичната Флота. Почти пет години избягваше конфронтациите с Флотата, придвижваше се внимателно, никога не предприемаше нападение, преди да си е осигурил тила. Част от другите бунтовници (които все още не бяха се превърнали във военачалници) последваха примера му и скоро създадоха свои независими територии. Опиянени от успеха, болшинството от тях прекалено рано решиха, че са достатъчно могъщи, за да се изправят открито срещу Флотата, и намериха смъртта си. Други се опитаха да откъснат части от територията на Грат — със същия успех. Той безмилостно екзекутираше водачите, но приемаше в армията си онези от подчинените им, които изявяваха желание да му служат. Най-способните от тях получаваха привилегии, за които при предишните си командири дори не бяха сънували.

В крайна сметка икономическите условия го принудиха да се изправи срещу Олигархията. Трябваше да изхранва 5–милионна армия, дезертьорството от отдалечените гарнизони нарастваше с обезпокоителна бързина. Пръстенът вече беше почти завладян, никоя от планетите там не можеше да се противопостави на военната му мощ. Капитулациите следваха една подир друга, бойците му започнаха да се отегчават от лесните и безкръвни победи. Грат навреме усети, че те се нуждаят от нов дразнител, а такъв можеше да бъде само една тотална война с Олигархията…

Отмести очи от небесната шир и се обърна към помощниците си, които безмълвно очакваха заповедите му.

— Първият ни удар трябва да бъде съкрушителен, господа. Нападение срещу някой отдалечен гарнизон или срещу малък конвой на Олигархията положително няма да постави на изпитание нашите умения и сила. Нито пък ще предизвика тревога на Делурос…

— Но какво лошо има в приспивната тактика по отношение по Делурос? — попита един от заместниците му. — Така по-лесно ще ги пипнем за гърлото!

— Ще ти кажа — въздъхна Грат. — По ирония на съдбата колкото по-сънлива е Делурос, толкова по-непобедима става тя… Просто защото е надеждно защитена от Флотата. Единственият начин да се промъкнем до удобен плацдарм за атака е да подмамим Флотата към външните граници на галактиката. Ще имаме шанс само ако ги накараме да се страхуват от нас, да мобилизират всичките си резерви. Номерът е да държим в тайна числеността и боеспособността на армията си, да ги изнервим до такава степен, че да ги накараме да се втурнат след нас. Без обаче да имат никаква представа, че ние разполагаме с почти половин милион бойни кораби!

Замълча, очите му бавно обходиха масата. След това обяви решението си:

— За да постигнем тази цел, ще нанесем масиран удар срещу Олтар VII.

— Вие с положителност не си поставяте лесни цели, нали? — обади се един от сътрудниците му.

— В тази галактика има поне един милион лесни цели — отвърна Грат. — Но нито една от тях няма да ни свърши работа. Олигархията владее почти два милиона планети, контролира пет шести от галактическата икономика, Флотата й разполага с петдесет милиона бойни кораба, на всеки от които има средно по двеста души екипаж. Да не говорим за милиардите наемници, пръснати из планетите, които се намират във военно положение. Затова трябва да нанесем удар там, където той ще се усети… Върху някой от жизненоважните центрове на тази огромна империя. Нима мислиш, че ги е грижа какво вършим тук, на Пръстена? За тях ние сме толкова далеч от жизненоважните центрове, че дори не сме в състояние да ги раздразним… Изгубихме достатъчно време за пиратско плячкосване, сега е моментът да поставим основите на своята нова империя. Най-силният ни враг е времето. Галактиката е огромна, за безпрепятственото й прекосяване е нужна поне година, дори да използваме най-бързите кораби. Но ние трябва да я прекосим, преодолявайки съпротивата на врага. Враг, чиято численост ни превишава стократно; враг, който разполага с неограничени възможности за свежи попълнения както в кораби, така и в жива сила… Това е положението, господа. За няколко години ние трябва да свършим това, което в нормални условия се върши от три-четири поколения. — Изправи се и заключи: — Ще започнем с Олтар VII.

Олтар VII беше политически и икономически център на регион, отдалечен на 725 светлинни години от Делурос — най-далечната голяма система под властта на Олигархията. Тя беше и столицата, от която се управляваха десетки хиляди гранични планети, разположени извън Пръстена. По тази причина беше от жизненоважно значение за Олигархията и се радваше на закрилата на почти 35 000 бойни кораба на Флотата, които епизодично бяха използвани и за потушаване на недоволство в региона.

От военна гледна точка Олтар VII имаше стратегическо значение единствено за Олигархията. За всяка друга армия тя беше прекалено далеч от центъра на галактиката, за да бъде превърната в оперативна база, освен това изхранването й зависеше изцяло от три съседни системи, специализирани в земеделие. Стойност имаше единствено нейната сложна и високоефективна бюрократична машина. В огромните остъклени административни сгради работеха близо шест милиарда човешки същества, почти всички на държавна служба, които прекарваха живота си сред папки и компютри, в постоянен страх от съкращение или уволнение.

Тук се градеше властта. Властта да се подчиняват непокорните светове, да се установява господството на Човека над отдалечени планети и светове, да се утвърждава вечната и непоклатима власт на Олигархията…

Битката за системата Олтар беше кратка, подобно на всички космически битки в последно време. Стратегията на Грат беше изградена безупречно, координатите на звездата и планетите бяха вкарани в компютрите на всички кораби от армадата му, всеки от тях имаше точно поставена задача. Изчислени бяха скоростта и разстоянието до всяка отделна цел, всяка бойна единица имаше подробно разработен план на полет. Не нападнаха едновременно, нито пък летяха с еднаква скорост и в една и съща посока. Но всичко беше изчислено така, че корабите да се появят в околопланетното пространство на Олтар VII в рамките на броени секунди.

За невъоръжено око появата на армадата положително приличаше на магия. В един момент системата изглеждаше нормално, както винаги, в следващия буквално гъмжеше от почти 500 000 бойни кораба, летящи със скорост, доближаваща се до светлинната. Но технологията на космическите конфликти отдавна вече не се базираше на невъоръженото око. Което означаваше, че Флотата на Олигархията не беше напълно неподготвена.

Известен брой от корабите на Грат подминаха системата Олтар с няколко светлинни години, други се забиха в слънцето, трети катастрофираха на повърхността на най-голямата от шестнадесетте планети на системата. Но основната маса пристигна точно там, където трябваше. След кратка и кръвопролитна схватка, причинила значителни загуби и за двете страни, битката навлезе в нормалното си русло: превърна се в серия от манипулации, обходни маневри и триизмерни компютърни симулации — изобщо в това, което могат да използват най-съвременните бойни съединения на галактиката.

Сраженията продължиха почти три седмици. Това бяха дни на сложни и продължителни маневри, накъсвани от кратки, но изключително ожесточени сблъсъци. В крайна сметка Олтар VII заедно с цялата система падна в ръцете на Грат.

Цялата операция му костваше двадесет и един дни и 46 000 кораба.

През следващите няколко месеца той се занимаваше с прегрупиране на ударните си части и стабилизиране на тила и доставките. През цялото време очакваше реакцията на Олигархията, но такава нямаше.

— Следващата ни цел е Валокс II — обяви една вечер той. — Тази система се занимава с добив на платина и се намира на около 100 светлинни години по-близо до центъра на галактиката от Олтар. Междувременно реших да се откажа завинаги от нашите бази около Пръстена.

— Но защо? — попита един от помощниците му. — Тук сме напълно неуязвими.

— Именно поради това — отвърна Грат. — Те вероятно мислят, че главната ни цел е била завладяването на Олтар. Когато обаче ударим и Валокс, вече ще бъдат наясно със сериозните ни намерения. Ако бях главнокомандващ Флотата, първата ми работа щеше да бъде да задържа врага на място с оглед преценка на силите и намеренията му. Най-удобното място несъмнено е някоя далечна система — колкото може по-близо до границите на Пръстена, толкова по-добре. А зная ли точните координати на базата му, ще ми бъде далеч по-лесно да преценявам силата и насоката на неговите удари… По тази причина, господа, от днес нататък чак до завладяването на Делурос VIII нашата база ще бъде самата армада. — Изправи се и добави: — Мисля, че е време да захраним компютрите с координатите на Валокс.

Силите на Флотата, които защитаваха Валокс, бяха далеч по-малобройни от тези около Олтар. По тази причина битката, макар и ожесточена, беше много по-кратка.

Отчитайки времето за прегрупиране, завладяването на Валокс II струваше на Грат 126 дни и 12 450 кораба.

После в бърза последователност той завладя Балиън X, Хесперит III и Куантос IX. Това му струваше 152 дни и 16 050 кораба.

Последната му широкомащабна операция беше системата Белор с цената на 93 дни и 22 430 кораба.

Реакция от страна на Олигархията все още нямаше.

— А и защо трябва да има? — запита се на глас той по време на една от оперативките на флагманския кораб. — Какви са техните загуби? Никакви, особено ако ги сравним с това, което притежават. Готов съм да се обзаложа, че дори с Олтар и Белор в джоба си ние сме все още толкова незначителни, че седемте членове на Висшия олигархически съвет изобщо не подозират за нашето съществуване и едва ли някой ще си направи труда да им докладва за нас… Галактиката е огромна, а ние сме дяволски дребни, нали?

Помълча, после рязко вдигна глава:

— Господа, времето работи срещу нас, по-млади няма да станем. Доказахме качествата си в бой, вече е време да ги накараме да ни забележат. За тази цел ще нападнем системата Спика, на която се намира най-развитият рудодобивен комплекс на Олигархията.

Както и очакваше, подчинените му не бяха особено ентусиазирани. Олтар и Белор са едно, но Спика е съвсем друго… Тази система се защитаваше от флота, която беше колкото тяхната, освен това се намираше толкова дълбоко в олигархическата империя, че пътища за евентуално отстъпление почти липсваха. В допълнение на всичко това планетата Спика VI разполагаше със заводи за производство на космически кораби — точно това, от което самата армада на Грат изпитваше най-остър недостиг. На фона на едностранните (до този момент) бойни действия този факт оставаше някак встрани от погледа на военачалника им.

Битката за Спика беше най-кръвопролитното сражение в историята на галактиката. В крайна сметка Грат постигна това, което учебниците по история по-късно колебливо окачествиха като победа.

Но той прекрасно знаеше цената на тази победа. Тя му струваше 495 дни и 360 450 кораба.

Струваше му и повече от това. Наложи се да чака цели четири години, докато огромните корабостроителници на Спика VI бълваха нови кораби за флотата му. Междувременно се върна към пиратството, но този път плячката му се състоеше не толкова от кредити и скъпоценни камъни, колкото от кораби и оръжие. Косата му побеля, бръчките по лицето му станаха още по-дълбоки. Проведе още една обща среща с независимите военачалници, но само за да се увери, че единството е немислимо и продължава да бъде сам в мечтите си за нова империя.

В първоначалните му планове фигурираше идеята за фалшива атака към Земята, докато основните му сили нападат Сириус. Но стана така, че изобщо не се наложи да прибягва до финтове. Земята се оказа напълно незащитена, сънлива и равнодушна към действията на своите питомци, които отдавна предпочитаха да вършат бизнес на другия край на галактиката. Завземането й стана напълно безкръвно, но все пак му струваше нови 200 дни… Сто и петдесет от тях отидоха за излишния камуфлаж, а през останалите петдесет прегрупираше силите си за атака срещу Сириус.

И този ден най-сетне настъпи. Но Сириус беше твърде близо до сърцевината на галактиката, прекалено ценен за Олигархията. В продължение на шест седмици кръвопролитни битки и сложни обходни маневри победата клонеше ту към едната, ту към другата страна. После разузнавачите на Грат донесоха новината, че към бойното поле се насочва внушително подкрепление на Олигархията — армада, наброяваща почти три милиона бойни кораба. Грат се изтегли с максимална бързина далеч от Сириус, оставил на бойното поле над четвърт милион кораба.

През следващите три години използваше партизанска тактика. Малки маневрени бойни единици нахлуваха в центъра на олигархическата империя, нанасяха удар срещу отделни планети или флотски гарнизони, после бързо се изтегляха обратно.

Олигархията очевидно не изпитваше особено желание да се ангажира в подобен род бойни действия и просто го търпеше.

По това време Грат осъществи операции, които останаха завинаги в историята на войната. На системата Делфини успя да разбие Флотата, въпреки че тя го надвишаваше осемкратно. При нападението срещу Балок XIV остана без флангове, но въпреки това успя да изведе армията си от обкръжение. А когато силите бяха приблизително равни, победата неизменно беше на негова страна… Когато обитателите на далечните светове говореха за Военачалника, те имаха предвид Грат и никой друг, но Олигархията продължаваше да не му обръща внимание въпреки славата… Действията му получаваха толкова ниска оценка, че медиите на Делурос изобщо не ги включваха в своите емисии.

— Господа — изправи се той на поредното заседание със сътрудниците си, проведено късно през нощта в щаба. — Зад мен виждате триизмерна карта на галактиката. — Пръстът му се насочи към малка точица в далечната периферия. — Започнахме оттук и стигнахме тук… — Пръстът се плъзна към друга точка, доста по-близо до центъра. — Какви изводи можем да направим?

В стаята настъпи тишина, после от дъното долетя колеблив глас:

— Изминали сме приблизително половината от пътя…

— Грешка! — отсече Грат. — Не сме постигнали нищо, абсолютно нищо! Какво притежаваме на практика? Шепа планети, някъде около осем хиляди… Те маркират пътя на нашата военна експанзия. Но това е всичко. Нямаме сфери на влияние, нямаме буферни зони, нямаме икономическа власт. Ако някой в комплекса на Калибан реши да изтрие от картата планетите, които притежаваме, вероятно ще минат години, преди този факт да бъде забелязан…

По този начин Олигархията не може да бъде смазана. Вярно е, че унищожихме най-малко три милиона техни кораба, но до този момент те с положителност са възстановени, при това десеткратно… Подходът ни е порочен — това е голата истина. Ние не можем да постигнем целта си с военни средства. Наивно е да вярваме, че можем да завладеем стъпка по стъпка това, което Човекът е създавал в продължение на шест хилядолетия. И нищо чудно, че Олигархията не ни обръща внимание. Те знаят, че ще измрем от старост далеч, преди да се превърнем в реална заплаха за тях.

— Тогава какво предлагате?

— Предлагам да осъществим бърз решителен удар срещу Делурос — в самото сърце на Олигархията. Завладеем ли тази система, ще завладеем всичко и Империята на Олигархията ще бъде под наш контрол. Ако се провалим, значи сме само банда пирати… Малко по-силни и по-добре организирани от другите, но все пак пирати и нищо повече!

— Това не е ли прекалено амбициозна задача? — попита един от присъстващите.

— А ти какво предлагаш? — втренчи се в него Грат. — Отново да нападнем Сириус? След като веднъж са я защитили, нищо не им пречи да го сторят и втори път. По същия начин ще постъпят и по отношение на всяка друга планета между Сириус и Делурос, независимо дали е обитаема или не. А това означава, че трябва да спечелим някъде около 150 000 кръвопролитни сражения, преди да се доберем до удобен за атака плацдарм!

— Има и друга алтернатива — обади се друг от сътрудниците на Грат.

— Каква?

— Да изградим своя собствена империя, като започнем от Пръстена и асимилираме всички гранични светове. А след това постепенно ще започнем да стесняваме кръга около центъра на галактиката. Само по този начин можем да им се противопоставим равностойно…

— Не! — отсече без колебание Грат. — Първо, защото ние сме войници, а не бюрократи. Опитите ни да изградим и поддържаме империя са обречени на провал, докато Делурос отдавна знае как се управлява империя и успешно го върши. Ние просто не сме в състояние да отсечем милиардите пипала на Олигархията, плъзнали във всички посоки на галактиката. Далеч по-лесно е да ги поставим под свой контрол, вместо да градим нови… И второ, аз изобщо не съм сигурен, че следващите поколения ще притежават нашето горещо желание за унищожение на Олигархията. Защото те ще получат наготово това, за което ние сме се сражавали до последна капка кръв и вероятно ще изпаднат в самодоволство. Аз искам да завладея една империя, но моите синове вероятно ще искат удобства и нищо повече. И накрая, ние нямаме стабилно общество. Ние сме военен организъм, който може да живее пълноценно само докато си поставя военни цели. По тази причина, господа, нашата единствена цел си остава Делурос!

Естествено, Грат си даваше ясна сметка колко микроскопични са шансовете му за победа. Повече от всеки друг… Корабостроителниците на Спика бълваха нови кораби вече десет години, а през това време той поддържаше формата на хората си с дребни пиратски нападения. Най-накрая реши, че армията му е готова. Разполагаше с шест милиона кораба, снабдени с последната дума на техниката. Когато походът срещу Делурос започна, той вече беше напълно побелял, а тялото му едва забележимо се прегърбваше. За сметка на това обаче умствените му качества бяха все така блестящи, способността му да увлича хората след себе си — все така могъща и омайваща… Подминавайки без колебание съблазнителни цели като Байндър и близнаците Канфор, огромната флота се устреми право към сърцето на Олигархията. Зад гърба й останаха Ригел и Емра, Терацан и Зета Канкри. Реакция от страна на противника липсваше… Сякаш Олигархията се забавляваше и наблюдаваше с интерес докъде ще стигне това дръзко начинание.

Отминаха един милион звезди, пет милиона, десет милиона… Сиянието на галактическия център ставаше все по-ярко. И изведнъж се появи Флотата. Милиони кораби изпълниха небето и угасиха светлината на звездите. Нахвърлиха се срещу нашествениците от всички страни, още при първия залп бяха унищожени половината от корабите им.

Грат започна да издава заповеди спокойно, без да губи дори капка от своята самоувереност. Фалшива атака тук, кратка схватка там, временно отстъпление на трето място, огромна кървава баня на четвърто… Но посоката на движението му продължаваше да е неизменна — към Делурос.

За един ден флотата му се сви до рамките на половин милион кораба. В края на седмицата тази бройка беше едва шестдесет хиляди, но атаката по посока на Делурос продължаваше. На осмия ден от сраженията компютрите вече не виждаха друг изход, освен пълна капитулация. По тази причина Грат ги изключи и взе командването на шепата оцелели кораби в свои ръце. В крайна сметка въпреки героичните си усилия той се оказа обкръжен от всички страни. Очите му с копнеж се насочиха към екрана на командния пулт, върху който ярко сияеше звездата на Делурос. За съжаление тя все още беше недостижимо далеч, просто една от хилядите ярки звезди на хоризонта…

Погледът му остана закован върху екрана. Начинанието беше прекалено голямо за един човек, напълно неосъществима мечта… Единствената дума, която се въртеше в главата му, беше самонадеяност…

— Не е ли странно, че Александър Велики е плакал, защото не останали непокорени земи — мрачно се усмихна той само миг преди корабът му да се пръсне на части от точното попадение на Флотата.

16. Съзаклятниците

„… Адмирал Рамос Бродер (5966–6053 г. от Н. Л.) е човекът, който не само стабилизира армията след страховитите събития от 5993 г., но и съумява да отстрани Уейн Коноу — гробокопача на Олигархията…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… По наше скромно мнение нито Коноу и Борон са били толкова черни, нито Бродер — толкова бял, колкото ги описва историята. Коноу действително е екзекутиран за предателство само месец след падането на Олигархията, а управлението на Бродер през следващите седемдесет години може да се нарече безупречно. Но тази ситуация едва ли би възникнала без тайнствената смърт на адмирал Естен Клар (5903–5993 г. от Н. Л.), който е бил пряк началник на Бродер…

Така или иначе, заключението е очевидно: нито един орган на галактическата власт не е падал толкова внезапно и бързо като Олигархията…“

„Произход и история на разумните видове“, том VIII

— За всичко това е виновен Грат — каза Бродер, отправил поглед към малката триизмерна карта на галактиката.

— Той е мъртъв от осемдесет години — отвърна Куинс. — По тази причина не виждам какво общо би могъл да има…

— Той е бил първият, показал е на всички докъде може да стигне отделния човек. След него всичко е било въпрос на време. Независимите военачалници постепенно проумели какво биха постигнали, ако се обединят…

— Но Грат така и не успява да ги обедини около себе си — възрази Куинс. — Опитвал се е да го стори многократно, чак до решителния си поход срещу Делурос.

— Те искали да се уверят, че това е възможно. Искали да бъдат сигурни, че една бунтовническа сила е в състояние да атакува Флотата и да се измъкне безнаказано. Освен това Грат не е имал нужда от тях…

— В крайна сметка е имал…

— Те с нищо не биха му помогнали — поклати глава Бродер. — Дори когато Грат е в зенита на славата си, обединените сили на бунтовниците не са наброявали повече от сто милиона души. Докато днес нещата са различни: числеността на тяхната армия е някъде между четири и пет милиарда. Виж картата… — Очите на двамата мъже се извърнаха към осветената спирала. — Осъществили са огромни пробиви. Никой от тях не притежава таланта на Грат, затова се задоволяват да разкъсват Олигархията на части, бавно и постепенно…

— Тогава какво те тревожи? — вдигна вежди Куинс. — Ще изминат хиляди години, преди да обърнат поглед към Делурос…

— Съмнявам се.

— Защо?

— По две причини. Първо, рано или късно те ще осъзнаят това, което Грат е знаел през цялото време — че най-късият път към победа над Олигархията минава през директната атака срещу Делурос. И второ, единственият друг начин да се справят с Олигархията е този, до който прибягват в момента — постепенното й разпокъсване. Но това означава, че ще трябва да изчакат поне тридесет поколения, докато кракът на някой от техните наследници стъпи тук…

— Следователно очакваш нападение срещу Делурос, така ли?

— Ако бях на тяхно място, положително бих стигнал до подобно заключение — вдигна рамене Бродер. — Но не мога да кажа как ще постъпят те… Защото през по-голямата част от времето те се бият помежду си, а не срещу Флотата. Въпреки това имам чувството, че тези дни можем да очакваме гости…

Малко по-късно разговорът приключи и Бродер се върна в кабинета си. В качеството си на заместник-командващ Флотата за защита на Делурос неговата основна задача беше да поддържа армията в непрекъсната бойна готовност. И да чака…

Чакането се оказа дълго. Армията на Грат беше изминала разстояние от почти двеста светлинни години, за да встъпи в решителното сражение с Флотата и да намери гибелта си. Сред останалите независими военачалници все още не се намираше такъв куражлия. Но рано или късно това щеше да стане. Някой от тях ще се осмели да се приближи на още една-две светлинни години и естествено ще бъде унищожен. А той, адмирал Рамос Бродер, първенец на випуска си във Военната академия на Делурос, автор на две изключително ценни книги по тактика на космическия бой и бивш посланик на Канфор VI, вероятно ще остарее и ще умре, преди да докаже на практика своите блестящи теоретически разработки.

Междувременно ще трябва да се грижа за хляба си, помисли той с мрачна усмивка. За съжаление подобни грижи имат и всички над мен. Повишение може да се очаква само ако някой от тях се пенсионира или умре… За хора като Куинс това си беше напълно в реда на нещата, но не и за Бродер. Той искаше пост, който да отговаря на способностите му. Но такъв няма да получи, преди да докаже тези способности на практика. А ако подобен шанс се появи, половината от хората над него ще бъдат убити и той ще получи повишение по естествен път.

Подобен род мисли му бяха отдавна познати, също и раздразнението, което ги съпътстваше. Живееше с тях от години, но времето не успяваше да смекчи гнева му.

Това беше и главната причина да се срещне с човека, когото току-що пропуснаха в кабинета му.

— Коноу? — изправи се той и протегна ръка. Мъжът кимна. Беше изключително висок, големите му сини очи пъргаво пробягаха по вътрешността на помещението, внимателно опипвайки врати и прозорци, телефони и факсове, цялото обичайно бюрократично обзавеждане.

Бродер се обърна към сътрудника си, който достолепно чакаше до вратата.

— Няма да ме свързвате с никого — нареди той. — Всички насрочени срещи да се отменят, искам пълно уединение. И никакви записи на този разговор, ясно?

Сътрудникът кимна с глава и побърза да излезе.

— Доколкото разбирам, вашата поява тук е свързана с големи рискове — извърна се към госта си адмиралът. — Искам да ви уверя, че всичко, което си кажем, ще остане между нас. А в случай че посещението ви тук бъде разкрито, аз поемам ангажимента да ви изведа тайно и да ви откарам там, където пожелаете…

Коноу само въздъхна, очите му продължаваха да бягат наоколо.

— Можете да проверите помещението — добави Бродер. Коноу най-сетне спря да се озърта и поклати глава:

— Няма нужда.

— Чудесно, тогава да се залавяме за работа. Преди всичко искам да ви попитам как успяхте да се озовете тук без пропуск и предварителна акредитация?

— Имам си пропуск — отвърна Коноу и размаха някакъв документ.

— Зле се изразих — усмихна се извинително Бродер. — Разбира се, че трябва да имате документи за самоличност, за да се доберете до кабинета ми. Любопитно ми е как изобщо сте се измъкнал от Пръстена и ще се върнете обратно, без никой да забележи това…

— Имам си начини — отвърна Коноу.

— Този отговор не ме задоволява — поклати глава Бродер. — Преди изобщо да обсъждам с вас повода за нашата среща, аз трябва да получа изчерпателен отговор на всички свои въпроси. В противен случай само ще си губим времето…

— Галактиката е огромна, адмирале — въздъхна Коноу. — Охраната на всички космически маршрути е невъзможна. Моята организация разполага с внушителен брой малки търговски кораби, не е особено трудно да се сдобия с фалшиви документи за собственост на един от тях, както и с разрешително за търговска дейност в района на граничните планети. Беласко беше предупреден за това пътуване и аз нямах проблеми с неговите военни постове, разположени около системата Белтар.

— Беласко, значи! — процеди Бродер. — Видяхте ли го лично?

Коноу кимна.

— Можете ли да го докажете?

Коноу извади малка пластмасова карта.

— Тук има отпечатъци от пръстите му — подаде я той. — Вкарайте ги в компютъра и ще се уверите.

Бродер кимна. Няколко минути по-късно компютърът потвърди, че отпечатъците действително принадлежат на Беласко — шефът на нестабилната организация на независимите военачалници!

— Как реагира Беласко на вашето предложение?

— Както очаквах — отвърна Коноу. — В замяна на Сириус V, Лодин XI и сферите на тяхното икономическо и военно влияние той ще изпълни всичко, което искаме.

— А какво по-точно ще поискаме?

— Да предприеме фалшиво нападение срещу системата Байндър в ден и час, който му посочим ние. А след това да обяви публично лоялността си към Делурос, срещу което ще получи пълна амнистия.

— Надявам се, че нещата ще станат в този ред — ухили се Бродер.

— Работата е много сериозна, адмирале — намръщено го изгледа Коноу. — Не виждам никакви причини за шеги.

— Вярно, така е — съгласи се Бродер. — Да минем на следващия въпрос: колко души наброява вашата организация?

— Страхувам се, че ще споделя тази информация с вас едва след като се включите в плана — отвърна Коноу.

— Това е справедливо — кимна Бродер. — Но ще ви помоля да кажете дали разполагате поне с двадесет хиляди души на Делурос VII…

— Не.

— И аз така мислех. Десет хиляди?

— Не съм тук, за да си играем на налучкване, адмирале — намръщи се Коноу. — Да речем, че хората ми са достатъчно, и толкоз…

— Силно се съмнявам в това. Но за момента го приемам…

— Все още не сте задал най-важния си въпрос — отбеляза Коноу.

— Така ли? — вдигна вежди Бродер. — И какъв е той?

— Защо от всички обитатели на Делурос VIII влязохме във връзка именно с вас.

— Помислих за това — призна Бродер. — Но отговорът е достатъчно очевиден. Ще започна с факта, че в моите речи и публикации няма и намек, че храня симпатии към вашата кауза или че не бих ви изправил пред съда по обвинение в държавна измяна. А каузата ви е такава, че с положителност не сте избрали името ми чрез жребий… Следователно не беше трудно да разбера, че вие искате не толкова мен, колкото длъжността, която по случайност се заема от мен. В зависимост от избраната дата вие бихте могли да работите както с моя предшественик, така и с наследника ми…

Следователно остава един-единствен въпрос: Защо ви е необходима моята длъжност? В края на краищата аз съм само заместник на адмирал Клар. Но зетят на Клар е член на Висшия съвет на Олигархията — факт, който говори за пълната вярност на адмирала към властта. Продължавайки този ход на разсъждения, аз стигам до извода, че Клар ще бъде ликвидиран при първа възможност и неговото място (поне временно) ще бъде заето от мен. Което означава, че ще бъда командир на цялата отбранителна флота на системата Делурос.

Но защо тази евентуална моя длъжност е толкова важна за реализацията на вашите планове? Единственият логичен отговор на този въпрос е, че ще очаквате от мен да прегрупирам силите си в удобна за вас посока, в удобен за вас момент… — Очите му се заковаха върху лицето на Коноу. — А този момент без съмнение ще съвпадне с фалшивото нападение на Беласко срещу Байндър! Прав ли съм?

Коноу мълчаливо кимна.

— Тогава ще продължа хода на мислите си. Тъй като Беласко не разполага нито със сила, нито с желание да влезе в сражение с основните сили на нашата армия, единствената причина да искате Флотата далеч оттук е евентуалната й ненамеса в заговора, който сте планирали. Предпочитате да я поставите пред свършен факт. А тъй като разполагате с малобройни агенти на Делурос VIII (далеч от цифрата двадесет хиляди), аз стигам до извода, че целта ви е покушение срещу всичките седем членове на Висшия съвет.

— Поправка, адмирале — вдигна глава Коноу. — Само срещу шест…

— Кой ще оцелее?

— На практика това няма значение. Убием ли и седмината, нещата ще излязат от контрол. Докато…

— Докато с един жив олигарх няма да ви е трудно да превърнете Олигархията в монархия — прекъсна го Бродер. — При тези условия никой няма да отхвърли офертата ви, особено ако алтернативата е смърт…

— Точно така.

— Но има и една подробност — поклати глава Бродер. — Всичко зависи от способността ви да ликвидирате шестима от най-добре охраняваните хора в галактиката. Какво ви дава увереност, че ще се справите?

— Едва ли ще бъдем особено затруднени, тъй като имаме свои хора в екипите на всеки от олигарсите — отвърна Коноу.

— Дано да е така — въздъхна адмиралът. — Но трябва да ви предупредя, че бодигардовете им са отлични и никога не се отделят от тях. Още повече че факторът време ще бъде решаващ. Всеки от набелязаните лидери трябва да бъде убит, преди останалите да научат това и да вземат извънредни мерки за сигурност. Как възнамерявате да се справите с този малък проблем?

В продължение на повече от час Коноу обясняваше в подробности замислените убийства. Бродер слушаше внимателно, като от време на време задаваше уточняващи въпроси, но избягваше да изразява мнение. Когато най-сетне всичко приключи, Коноу се облегна назад и хвърли изпитателен поглед към домакина:

— Е, какво ще кажете?

— Личното ми мнение е, че шансовете ви са някъде към едно на милион — отвърна Бродер. — Преди всичко, защото нямате представа за реакцията на олигарха, когото ще оставите жив. Дори да приеме идеята за едноличен император, той вероятно ще заповяда да ви ликвидират още преди да сте му създали усложнения. Същата ще бъде реакцията му и в случай, че е искрено разгневен от вашите действия…

Второ, Беласко без съмнение ще се възползва от хаоса и липсата на твърда ръка в Олигархията, за да откъсне значителна част от империята ни. А има и друг вариант — да даде публичност на заговора и да спечели симпатиите на тълпата, която положително ще го избере за върховен лидер.

Трето, аз силно се съмнявам, че ще успеете да ликвидирате повече от един олигарх, преди организацията ви да бъде смазана. Допускам, че бихте убили двама, но при наличието на изключителен късмет. И това ще е всичко…

Четвърто, вашият заговор зависи изцяло от моето съучастие. До този момент все още не виждам причини да застана на ваша страна, докато причини за обратното решение — колкото щеш…

— Нямам отговор на първите ви три възражения, адмирале — вдигна рамене Коноу. — Що се отнася до последното, аз съм готов да се ангажирам писмено, на видеозапис или под друга избрана от вас форма, че веднага след успешното изпълнение на операцията вие ще получите поста върховен главнокомандващ въоръжените сили на Олигархията. Или на монархията, ако нещата тръгнат натам…

— Много впечатляващо — хладно се усмихна Бродер. — Но много по-впечатляващо би било, ако имам гаранция, че когато този момент настъпи, вие ще сте все още жив и ще притежавате съответните пълномощия…

— Наистина ние не можем да бъдем сигурни, че пощаденият член на Висшия съвет ще изпълни подобно обещание — вдигна рамене Коноу. — Но в случая става въпрос за заговор от безпрецедентен мащаб — за сваляне на най-могъщата политическа и военна власт, съществувала някога в историята на галактиката. Наличието на известна несигурност при операция от подобен мащаб е съвсем естествено…

— А как ще убедите пресата и обществеността, че цялата работа не е организирана именно от оцелелия олигарх? — смени темата Бродер.

— Срещу него също ще бъде извършено покушение — отвърна Коноу. — Той ще получи множество наранявания, като нито едно от тях няма да е фатално, разбира се… Извършителите ще бъдат ликвидирани на място, а вината ще бъде хвърлена на някоя от крайнодесните групировки, които въпреки неучастието си в инцидента ще поемат тази вина с открито удоволствие…

— Кога ще бъдете готови за действие?

— До тридесет дни — отвърна Коноу. — Това означава, че адмирал Клар трябва да бъде ликвидиран незабавно.

— Цялата тази работа е лудост — поклати глава Бродер. — Откъде сте сигурен, че няма да ви предам в момента, в който напуснете този кабинет? Нашият разговор не е регистриран по никакъв начин и аз лесно бих могъл да отрека всичко. А след това да се превърна в национален герой…

— Можете да го сторите — призна Коноу. — Но аз съм длъжен да поема подобен риск.

— Бива си ви — изгледа го с уважение Бродер. — Кога трябва да ви предам своето решение?

— Довечера. Няма нужда да влизате в контакт с мен. Ако решите да се присъедините към нас, просто намерете начин да вкарате един човек на име Дерос Борон в кабинета на адмирал Клар, желателно е утре следобед. Това ще бъде цялото ви участие, за всичко друго грижата ще имаме ние. По-нататъшни инструкции ще получите, когато му дойде времето. Ако Борон не получи достъп до кабинета на адмирала, ще считаме, че сте отхвърлил предложението ни.

— Има ли някакъв начин да вляза в контакт с вас? — попита Бродер.

— Не — отсече Коноу, стана и напусна кабинета.

Бродер остана на мястото си, отправил замислен поглед в отсрещната стена. Предложението беше налудничаво, шансовете за успех — едно на милион. По всяка вероятност планът изобщо няма да стартира, а адмирал Клар има всички шансове да се измъкне невредим. Олигархията едва ли ще бъде свалена. А дори покушенията срещу Клар и шестимата членове на Висшия съвет да се осъществят, седмият олигарх положително ще намери начин да се изправи очи в очи с хората, които са го превърнали в най-могъщото мислещо същество на галактиката… Тогава шансовете му стават значително по-големи от тези на набелязаните жертви. Достатъчно, направи гримаса Бродер. Нека потърсим и положителните страни на този заговор… Но дали такива изобщо има?

Да, има. Това е длъжността на върховен главнокомандващ въпреки стотици „но“ и „ако“, на които трябва да бъде намерен отговор.

Немислимо ли е това? Да, по дяволите!

Невероятно? С положителност…

Но не и невъзможно…

Най-големи шансове имаше сценарият, според който Олигархията ще оцелее. В такъв случай Бродер със сигурност ще запази поста си на заместник-главнокомандващ, тоест няма да изгуби нищо. По-малко вероятен е вторият сценарий — Олигархията да бъде ликвидирана. В такъв случай обаче той ще получи пост, за който в сегашното си положение нямаше право дори да мечтае.

Зае се да обмисля ситуацията от всички страни и скоро достигна границите на логиката. Отвъд тях оставаха единствено инстинкт, интуиция, опит… Всичко, което го правеше човек, а не робот… И тези неща постепенно вземаха връх.

Пръстът му натисна бутона за вътрешна връзка върху писалището.

— Адмирал Клар? Обажда ви се Бродер… Един човек на име Борон разполага с изключително любопитна информация за Беласко. Възможно ли е да го приемете утре следобед?

Седмо хилядолетие
Монархията

17. Управниците

„… Вестолиан I (6284–6348 г. от Н. Л.) е сред по-малко амбициозните управници на ранната Общност. Той е спокоен и уравновесен, такова е и управлението му. Веднага след като се възкачва на престола, Вестолиан I издава серия от декрети, които (според гледната точка) могат да укрепят или да сринат властта му. За съжаление ние нямаме сведения за реалното действие на тези декрети, тъй като през 6321 г. — втората от неговото управление, той…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… Седмото хилядолетие от Галактическата ера носи името Общност, но сред историците е далеч по-популярно едно друго наименование — Монархията. Тези думи имат съвсем различно значение, но фактите — не.

Един от най-разумните и мъдри монарси на този период е Вестолиан I, който управлява от 6319 до 6348 г. Именно той с широкоизвестните си прокламации от 6320 г. прави първите опити да върне част от властта на народа, отнета му от неговите преки предшественици. В историята са останали имената на Зенора и Оберлю — съветниците, които пробуждат желанието на краля за абсолютна власт, и благодарение на които впоследствие се стига до…“

„Произход и история на разумните видове“, том VIII

Монархията може да бъде една от най-ефективните форми на управление, но може да бъде и напълно негодна.

Решаващ фактор е личността на монарха. Един интелигентен, честен и решителен монарх е в състояние да взема бързи и точни решения, без да губи месеци и години в проучване на архиви и законодателни прецеденти. Добронамереният, но невеж владетел разчита предимно на своите съветници, всеки от които обаче защитава и някакъв личен интерес. А тъпият и егоистичен монарх има всички шансове да управлява несправедливо и зле, подхранвайки корупцията в цялата пирамида на властта.

Още в първите векове от епохата на Монархията човешката раса опознава тези три основни типа владетели плюс още няколко междинни нюанса. Официално Монархията е установена през 5994 г. (Галактическата ера). Следват няколко години на дворцови преврати, гарнирани със седем политически убийства, първото, от които — през 6013 г. Характерната за всяка монархия черта — наследяването на престола, започва да набира сили едва при царуването на Торлон II, започнало през 6067 г. Торлон успява да стабилизира галактическата икономика, укрепва и разширява човешките притежания. Той пръв нарича Общност империята на Човека, а себе си окичва с титлата Директор. Изключително дълголетен, Торлон II надживява двама синове и четири дъщери, за да предаде през 6126 г. престола в ръцете на внука си Торлон III. Новият монарх остава в историята със създаването на Плаващото кралство — огромен планетоид, родил се от взривяването на Делурос VI. Той е съоръжен с животоспасяващ купол и специални двигатели, позволяващи придвижването му в пространството на Общността. От този момент нататък Плаващото кралство е резиденция на всички следващи Директори, като управлението на кралството и цялата бюрокрация си остават на Делурос VIII. На практика тази подвижна кралска резиденция рядко напуска околопланетното пространство на Делурос, изключение правят случаите на официални визити.

Торлон III обаче е безплоден. Благодарение на този факт през 6148 г. неговата племенница Вала I става първата жена, възкачила се на престола. До 6319 г., когато Директор става Вестолиан, на този престол се изреждат още осем мъже и една жена. Дребен и умен мъж, който говори тихо и се чувства неудобно пред публика, Вестолиан I стига до върховната власт благодарение на един трагичен инцидент с животоподдържаща апаратура, който отнема живота на майка му, Биора I, и на двамата му по-големи братя. Неподготвен за управлението на човешкия род както емоционално, така и практически, Вестолиан все пак притежава достатъчно умения и добронамереност, за да се справи с тънкостите на властта.

Директор едва от пет дни, той се оказва в положение на война с три звездни системи, на които до този момент не е чувал дори имената.

— Е, добре — рече той, най-сетне успял да събере по-голямата част от съветниците на майка си. — Повечето от вас вероятно знаят, че ме събудиха посред нощ, за да ми съобщят, че Общността е в състояние на война. По мое мнение това едва ли е сериозна война, просто защото ние сме прекалено много, а противниците ни — прекалено малко. Но въпреки това искам да науча от вас какво всъщност се е случило… Аз не съм обявявал война на никого, а и управлявам прекалено късо време, за да обидя, когото и да било. Кои са тези аргави и каква е причината за враждебното им отношение към нас?

— Ще разрешите ли? — пристъпи напред Оберлю, префект по извънземните отношения. Изчака кимането на Вестолиан, прочисти гърлото си и започна: — Аргавите са хуманоидна раса, чието фаза на еволюционно развитие се доближава до тази на човека, господин Директор. Понастоящем те контролират три звездни системи, а родната им планета се нарича Дарион V.

— Какъв им е проблемът? — попита Вестолиан.

— Преди около два века са били приобщени към Общността — поясни Оберлю. — Малко по-късно е установено, че не желаят да плащат на Делурос полагаемите данъци, и вашият прадядо Йордин II въвежда високи мита върху износа на селскостопанска продукция от тяхната система… — Тук префектът замълча, очевидно притеснен.

— После?

— В продължение на шестдесет години аргавите пишат петиции до различните Директори и настояват тяхна делегация да бъде приета и изслушана, вероятно с молба за понижение на митата. Те твърдят, че след въвеждането на това бреме икономиката им е в тежка стагнация, тъй като планетите им са предимно аграрни…

— Но делегацията им не е била нито приета, нито изслушана, така ли? — попита Вестолиан.

— Точно така — кимна Оберлю.

— Продължавайте.

— През последните няколко години заплашваха с бунт и днес това наистина се случи…

— А защо не са били намалени митата? — попита Вестолиан. — Защо дори не е бил обсъждан подобен въпрос?

— Единствено Директорът има право да отмени закон, който сам е подписал — отвърна Оберлю.

— А защо оплакванията на аргавите не са станали достояние на нито един Директор?

— Доколкото съм информиран, те са станали достояние на двама: Йордин II и Уилор I… Но и двамата са отказали да приемат тяхната делегация.

— Те са мъртви повече от петдесет години! — остро рече Вестолиан. — Нима твърдите, че нито един Директор през последния половин век не е бил наясно със ситуацията въпреки опасността от война?

— Да, господин Директор — тихо отвърна Оберлю. — Твърдя именно това.

— За мен това е небрежност, която граничи с престъпление! — отсече Вестолиан. — Незабавно да се отменят митата, да се направи всичко възможно за стабилизиране на аргавската икономика! И да се вземат мерки подобни неща да не се случват никога повече!

— Страхувам се, че това не може да стане, господин Директор — обади се Зенора, шеф на Протокола.

— Пояснете се!

— Предпочитам да го сторя в частен разговор с вас, господин Директор.

— Управлявам твърде кратко, за да имам тайни — поклати глава Вестолиан. — Затова не виждам смисъл в провеждането на частни разговори с когото и да било.

— Както желаете — вдигна рамене Зенора.

— Слушам ви!

— Ще започна с един — прост и очевиден факт… Вие можете да се наричате както ви е угодно: Директор, Протектор, Пръв гражданин и какво ли още не… Но на практика сте само едно — Император, който разполага с абсолютна власт. А това е нож с две остриета…

Веднага ще се поясня: тук, в тази стая, сме се събрали двадесетина от вашите съветници. Всеки от нас е експерт в своята област, колкото и нескромно да звучи това. Всеки от нас познава детайлно механизмите на властта, с чиято помощ се управлява една толкова огромна и сложна империя като нашата. Но въпреки това, дори да сме напълно единодушни по даден въпрос, вие сте този, който взема окончателното решение. Вие сте най-могъщото човешко същество в галактиката, по-скоро най-могъщото разумно същество в нея. И ще останете такъв, докато властта не бъде наследена от следващия Директор…

— Не виждам накъде биете — изгледа го Вестолиан.

— След малко ще разберете. Както вече казах, вие сте политически най-могъщото разумно същество в галактиката. А първата и може би единствена цел на всяка власт е да се възпроизвежда. Отворете учебниците по история и бързо ще се убедите, че нито един лидер не се е отказал от властта си доброволно, независимо дали е живял в ерата на Олигархията, Демокрацията или Републиката. Такива няма дори когато човешката раса е населявала само Земята. В много отношения политическата власт притежава свойствата на водата — търси пътя на най-малкото съпротивление. При нормални обстоятелства този път води до една личност — онази, която е на върха. Но когато тази личност направи съзнателно усилие да преобърне този процес, дори с нещо толкова тривиално като налагането на високи данъци на популация, отстояща на петдесет хиляди светлинни години от нас, тя вече е пробила, образно казано, малка пробойна в казана… И течението на властта сменя посоката си.

Аз си давам сметка, че вземането на принудителни решения с такъв незначителен характер е крайно неефикасно за вас, още повече че всеки от нас има право да говори от ваше име. Но ако това се върши прекалено често, има опасност всичките ви поданици да започнат да говорят от ваше име. За късо време ще стане така, че милиарди човешки същества ще започнат да издават заповеди от името на Директора.

— Надявам се, че ще ми позволите да ви задам няколко въпроса — изгледа го със съмнение Вестолиан.

— Разбира се — кимна Зенора.

— Първо, защо, по дяволите, са ми нужни над два милиона планетарни губернатори, след като аз съм единственият човек в Общността, който има правото да взема решения? Защо плащаме на тридесет милиарда бюрократи, които сме настанили на планетоидите Делурос VIII и Делурос VI, след като те не могат дори носа си да избършат без мое разрешение? Половината от Флотата се намира толкова далеч от Плаващото кралство, че за контакт с тях е нужен цял месец… За какво, по дяволите, изобщо са там, след като не могат да вземат самостоятелни решения?

— Ще разрешите ли да отговаря на първата част от въпросите ви, господин Директор? — обади се Оберлю, изчака кимането на Вестолиан и започна: — Дейността на губернаторите и всичко, което е свързано с извънземните, наистина зависи от решенията на всеки ваш наместник, които обаче трябва да отговарят на генералната линия, установена от Делурос. Ръцете на губернаторите са вързани, когато става въпрос за междупланетни проблеми, макар че всеки от тях може да даде своите препоръки и дори е длъжен да стори това…

— А бюрокрацията на Делурос взема решения, и то ежедневно — намеси се Зенора. — Но това са второстепенни решения, ограничени в областта на съответния отдел. Флотата има правото както да се защитава, така и да играе ролята на миротворец при възникналите междупланетни конфликти вътре в Общността. Но заповед за офанзивни действия може да получи единствено от вас.

— Отново повтарям, че това е една крайно неефикасна система — поклати глава Вестолиан. — Ние разполагаме с два милиона губернатори и над четвърт милион адмирали, без да броим генералите на планетарните сили. Те са толкова много, че сигурно бих умрял от старост, преди да произнеса по веднъж името на всеки от тях. Да не говорим за възможността да им отправям конкретни заповеди. Питам се как изобщо е функционирала Общността през всичките тези столетия…

— По всички личи, че сте останал с погрешното впечатление за липса на последователност в управлението — отвърна Зенора. — Но на практика е достатъчно да издадете само една кратка заповед на съответния адмирал, който отговаря за даден сектор на галактиката, за да бъде сведена тя до конкретния изпълнител.

— Но какво пречи на същия този адмирал да я издаде сам?

— Сигурността — отвърна Оберлю.

— Страхувам се, че не ви разбирам.

— Не живеем нито в ерата на Олигархията, нито в тази на Демокрацията — започна да обяснява Оберлю. — Разликата може би изглежда незабележима, но на практика съвсем не е така. Възможността за растеж е била неограничена при всички предишни форми на управление. Всеки отделен индивид — от последния работник до най-изтънчения демагог, е имал възможността да се изкачи до върха благодарение на собствените си качества и инициатива. Но днес не е така. Вие сте носител на абсолютната власт и дори ако всички ние — вашите най-близки сътрудници — обединим усилията си за вашето сваляне, никой не може да заеме поста Директор, преди да са ликвидирани наследниците ви до последния човек, които обаче са пръснати из половината галактика и живеят под силна охрана. Следователно всеки поданик на Общността е в една или друга степен обект на вашето лично благоволение и, грубо казано, неговите шансове за кариера са далеч по-малки от шансовете му за наказание или ликвидиране. В основите на пирамидата лежи бездънна пропаст, докато на върха й има място само за един човек, чиито заповеди и действия оказват влияние върху стотици поколения… Изяснява ли ви се ситуацията, господин Директор?

— Горе-долу — хладно отвърна Вестолиан. — От казаното дотук излиза, че никой от поданиците на Общността няма куража дори да смени прическата си, без да е получил предварителното ми разрешение…

— Очевидно държите да опростявате нещата — въздъхна Зенора. — На практика обаче ситуацията далеч не е толкова проста. Да погледнем нещата от обратната страна: вие имате властта да възнаградите всеки поданик на Общността, при това в степен, непозната от предишните политически системи. Можете да вземете един пълен идиот и да го направите главнокомандващ въоръжените сили, ръководител на научен институт, да му подарите планета-две… Изобщо всичко, което ви хрумне…

— Но заедно с властта да награждавате или наказвате, вие притежавате и още нещо: възможността да игнорирате — намеси се Оберлю. — На практика това е нещо повече от възможност — то е един от вградените недостатъци на системата. Властта ви е резултат на случайност, която съпътства вашето раждане. Вие сте роден в подходящ род, в подходящ момент. И нищо не е в състояние да ви лиши от върховната власт, с изключение може би на общогалактическа революция или отнемането на живота ви. Вие сте единственият човек в Общността, който не отговаря нито пред висшестояща власт, нито пред електората си. Следователно, за разлика от милиардите свои поданици вашите решения не могат да се отразят на статута ви, дори ако се наложи да започнем широкомащабна война, а не да се занимаваме с дребните прояви на неподчинение от страна на популации като аргавите. Нима след всичко това е чудно, че решенията трябва да се вземат от най-високо място?

— Същевременно вие управлявате огромна галактика и няма начин да обърнете внимание дори на една десета от проблемите й — отново се намеси Зенора. — Състоянието на нещата е такова, че Директорът не би могъл да…

— Поправете ме, ако греша — прекъсна го твърдо Вестолиан. — Доколкото разбирам, именно вие, моите съветници, решавате кои проблеми са приоритетни и кои могат да бъдат игнорирани…

— До известна степен е така — съгласи се Зенора. — Макар че вие лично решавате на кои да обърнете внимание и кои да оставите без последствие… По същия начин можете да посочвате как да се действа и по проблеми, които изобщо не са били предложени на вниманието ви.

— Значи това е същността на системата в момента, така ли? — попита Вестолиан.

Съветниците енергично кимнаха.

— Тогава ще се наложи да направим известни промени! — отсече той. Бездеен по природа, новият Директор не осъзнаваше мащабите на своята власт. Но вече си даваше сметка, че думата му е закон, и беше твърдо убеден, че този закон трябва да влезе в действие по възможно най-бързия и ефикасен начин. Издаде няколко заповеди във връзка с бунта на аргавите, закри заседанието и се оттегли в кабинета си за обмисляне на ситуацията.

Три дни по-късно проведе ново заседание, този път само с Оберлю и Зенора. Междувременно научи за наказателната акция в региона Белтар, заповядана от майка му преди двадесет години, но осъществена едва сега. Научи за гибелта на една цяла извънземна популация след избухването на слънцето в системата й, тъй като губернаторът не посмял да я евакуира без изричната заповед на Директора. Научи, че над триста държавни глави, които не беше успял да приеме лично в седмицата след смъртта на майка си, са смъртно обидени… И накрая научи за тайнствените газообразни организми, обитаващи Големите Магеланови облаци, които никой не беше посмял да изследва и привлече към системата на Общността, тъй като Директорът не беше дал мнението си по въпроса…

— Господа — започна той, след като двамата му най-влиятелни съветници заеха местата си в кабинета. — Ще ви призная, че бях силно изкушен от решението да абдикирам. Единствената причина, поради която не го сторих, са изключително топлите чувства, които питая към своята дъщеря. Струва ми се немислимо да й оставя в наследство ужасното състояние, в което Общността се намира в момента. Ето защо изготвих списък със заповеди (напомням: не предложения, а заповеди), които искам да бъдат изпълнени с максимална бързина. Длъжен съм да ви предупредя, че ако дори една от тях не бъде изпълнена в 30–дневен срок, вие ще трябва да се разделите с постовете си. Ясен ли съм?

— Напълно — отвърна разтревожено Зенора. Оберлю само кимна и се намръщи.

— Като начало давам пълна автономия на планетарните губернатори, които вече ще имат право да решават проблемите не само на конкретните планети под тяхно управление, но и на съответните звездни системи.

— Но как ще се процедира, ако в подобна звездна система действат трима губернатори, които дори не се познават? — попита Зенора.

— Не ме прекъсвайте — смръщи вежди Вестолиан. — На всеки десет планетни системи ще бъде назначен по един главен контрольор, вие ще му изберете подходяща титла. Той ще решава всички спорове, възникнали между губернаторите. Всеки десет контрольори от своя страна ще се отчитат пред общ началник, който ще отговаря за сто планетни системи и ще има право на самостоятелни решения. Тази верига ще свършва в кабинета на Оберлю.

Флотата ще получи право на самостоятелни действия, включително офанзивни. Единственото условие пред нея ще бъде или да получи официално одобрение на тези действия в 30–дневен срок, или да ги прекрати в същия срок. Вие ще създадете команден съвет (в състав от 4–7 души), който ще ми бъде пряко подчинен, но ще иска разрешение само при наличието на опасност от широкомащабна война, а не при дребни междуособици.

— Господин Директор, тук съм длъжен да се намеся! — обади се Зенора.

— По какви причини?

— За да посоча, че трябва да прецизирате решението си. Защото онова, което за една отделна популация е война за оцеляване, за нас може да изглежда като обикновена наказателна експедиция.

— Забележката ви е уместна — кимна Вестолиан. — Затова от вас, Зенора, искам утре сутринта да ми представите списък с петнадесет дефиниции на война и безредици, подредени според степента на своята опасност. От тях аз ще избера най-подходящата…

А сега да продължим: научните институти ще докладват лично пред мен само за фундаментални открития. За насърчаване на тяхната дейност ще бъдат отпуснати необходимите средства, грижа за това трябва да имат Министерството на финансите, ковчежничеството и Бюджетната комисия. Евентуалните спорове относно размера на отпусканите средства ще се решават от тричленен Арбитражен съвет, в който ще влизат един икономист, един представител на научните среди и Оберлю. Решенията му могат да се обжалват пред мен само ако Оберлю прецени, че има основателни причини за това.

По-нататък, искам създаването на ръководен орган за дипломатическия корпус. Той ще изготви основните директиви на нашата външна политика. Съобразявайки се с тях, всеки посланик ще има правото да действа по собствена преценка.

— Нещата вървят натам, че до вас ще имат достъп едва шепа хора — отбеляза Оберлю.

— Точно така — кимна Вестолиан. — Но тази шепа хора ще ми създава предостатъчно работа… — Помълча малко, очите му пробягаха по лицата на съветниците. — Господа, аз не разполагам нито с времето и подготовката, нито с желанието да провеждам ежедневни заседания, чрез които да ръководя дейността на Плаващото кралство. Нямам никакво намерение и да се бъркам в ежедневния живот на галактиката. Затова слушайте основната ми директива и я запомнете добре: ако даден проблем стигне мащаби, които изискват личното ми решение, и ако се окаже, че този проблем е възникнал поради липса на инициативност и решителност от страна на съответния бюрократ в системата на Общността, същият този бюрократ ще бъде екзекутиран на място, без съд и присъда. Предупреждавам, че предвид сегашното състояние на нещата аз бих предпочел неправилните действия пред бездействието.

— Това ли е всичко, господин Директор? — попита Зенора.

— Засега да. След като проверим действието на тези директиви, ще бъдем в състояние да нанесем известни корекции в тях. — Вестолиан помълча, после добави: — Честно казано, аз съм доста изненадан, че никой от предшествениците ми не е наложил подобна система на управление…

— Напротив, всички са го вършили — обади се Оберлю.

— Точно така — подкрепи го Зенора.

Вестолиан ги дари с хладен поглед, след което ги освободи.

Даваше си сметка, че за изпълнението на директивите ще е необходимо време. Определи го на около две години, но знаеше, че ще мине поне едно десетилетие, преди Общността да покаже някакви признаци на промяна. Но когато това стане, той може би ще изпита удоволствие от върховния си пост…

Ала и двете му сметки излязоха погрешни. Практическото изпълнение на директивите не отне десетилетие, а той не изпита никакво удоволствие от своя пост.

Причина първа: инсектоидната популация на Просион II, задъхваща се от пренаселеност, намери претекст да обяви война на хуманоидната популация, населяваща Просион III. Губернаторите на двете планети не успяха да стигнат до компромис и прехвърлиха въпроса в ръцете на контрольора. Но Флотата пое инициативата още преди той да прецени кой крив, кой прав… Без да си прави труда да обявява война, главнокомандващият заповяда широкомащабна бомбардировка на Просион II със смъртоносни дози радиация. Това доведе до унищожението на 90% от инсектоидната популация и спонтанни въстания на седем от общо деветте инсектоидни планети, влизащи в Общността. Когато Вестолиан пое нещата в свои ръце, веднага разбра, че губернаторите са действали в пълно съответствие с директивите му, а Флотата едва ли може да се обвинява в липса на инициативност.

Причина втора: Научноизследователският институт по микробиология поиска бюджет от седемнадесет милиарда кредита, но Бюджетната комисия му отпусна само четири. Арбитражният съвет завиши цифрата на шест, в резултат на което микробиолозите обявиха обща стачка и поискаха спешна среща с Директора. Вестолиан беше принуден да ги изслуша, тъй като институтът по микробиология произвеждаше всички ваксини, необходими за покоряването на нови планети, и стачка в него беше немислима. Той определи бюджета на девет милиарда кредита и микробиолозите прекратиха стачката вероятно защото нямаше по-висша инстанция, пред която да обжалват. Междувременно поради липса на ваксини измряха членовете на три експедиции, които действаха в граничните региони на галактиката.

Причина трета: посланикът в Алойт XIV — планета, която все още не беше включена в Общността, успя толкова добре да внуши на местното население своите идеи за утопична демокрация, че в резултат избухна кръвопролитна гражданска война. Тоталитарният режим успя да се наложи над опозицията едва след като жертвите на конфликта надхвърлиха цифрата 29 милиона. Извикан по спешност при побеснелия Вестолиан, посланикът заяви, че просто е проявил инициатива. Но защо не е докладвал за проблема на по-ранна фаза? Защото Директорът не иска да бъде ангажиран, преди да са изчерпани всички възможности за действие. За съжаление в случая ангажирането му дойде твърде късно…

Причина четвърта: очертаха се контурите на съюз от около двеста планети, които проявиха желание да излязат от Общността, тъй като им е отказан какъвто и да било контакт с Директора. Когато им беше изтъкнато, че по-голямата част от тях са стабилни в икономическо и военно отношение, а Директорът е зает с проблеми в други части на Общността (още повече че никой от неговите предшественици не беше приемал делегации от споменатите планети), отговорът беше гневен и категоричен: никой от предишните Директори не е превръщал равнодушието си към тях в държавна политика. Нещата опряха до семантика и начин на изразяване, но в крайна сметка Вестолиан беше принуден да изгуби три дни в прием на около двеста посланици — време, което му трябваше за вземането на важни военни решения.

Причина пета: проблемите, които стигаха до кабинета му, почти никога не бяха такива, които задължително изискват личното му решение. В по-голямата си част те представляваха раздути до неузнаваемост бюрократични или дипломатически недоразумения.

Причина шеста: сериозните проблеми — онези, които действително изискваха решение от страна на Вестолиан, най-често потъваха някъде по веригата и се превръщаха в бомба със закъснител, запазена като подарък за следващите поколения.

Всичко това го принуди да привика по спешност своите най-близки сътрудници — Зенора и Оберлю.

— Пресвети Боже — промърмори сякаш на себе си той. — Нещата изглеждат далеч по-зле от преди… — Очите му се спряха върху лицето на Зенора: — Моите директиви бяха ясни и смислени, оформени така, че да се избягват всички бюрократични пречки. Целта им беше да ме освободят от ежедневните неуредици, които трябва да оправям… А какво се получи?

— Това, което се получи, няма нищо общо с вашите добри намерения, господин Директор — вдигна рамене Зенора. — Причината се крие в характера на Човека и порядките в неговата империя. Обръщайки поглед към историята, вие несъмнено сте забелязали, че когато Човекът е беден и не притежава почти нищо, формата на управление в обществото обикновено е пълна демокрация. Но когато той набира сили и империята му става могъща, възниква необходимостта от бързи и нерядко насилствени решения. Формата на обществено управление губи част от своята демократичност, Републиката отстъпва мястото си на Олигархията. А днес, когато империята на Човека покрива буквално цялата галактика, възниква крещящата необходимост от върховна и неоспорима власт. В тази империя вече има прекалено много раси със своите специфични интереси, демократичната им защита е невъзможна. Единствената форма на управление е върховната власт, упражнявана с желязна ръка от един човек… Можете да окичите тази власт с епитети по ваш избор, но точната й дефиниция е само една — монархия. Наистина вие сте в състояние да вземете нищожно малък процент лични решения на проблемите, с които ви заливат. Но тези решения са окончателни и неоспорими, тъй като идват от индивид, който е носител на абсолютната власт. Ще си позволя да добавя и още нещо, господин Директор… Несъмнено вие ще нанесете корекции в своите директиви, но нещата няма да се променят. Управлението ни ще остане неефективно, хиляди планети с легитимни проблеми и основателни жалби ще бъдат игнорирани, ще ни залеят трудноразрешими проблеми, трупани в продължение на столетия.

Но абдикацията едва ли ще е изход. Дори да се откажете от нищожна част от своите пълномощия, нещата ще излязат от контрол и ще настъпи пълна анархия. Колкото и несъвършена да е нашата система, тя все пак си остава единственият що-годе ефективен начин за управление на империя от такъв мащаб… Не можем да отстъпим нито крачка назад по простата причина, че сме отишли прекалено далеч… Половин век ще е необходим за организирането на избори, независимо от формата им. Петдесет години вакуум във властта, който не можем да си позволим… Нито ние, нито нашите наследници. Планетите членки на Общността са взаимнозависими както в икономическо, така и в културно отношение. И това изключва дори мисълта за някаква форма на изолационизъм. Дори нечовешките популации са обвързани с нас както в икономическо, така и във военно отношение. Не, господин Директор… Единствената алтернатива на сегашната система е пълна галактическа анархия. Нещо, което според мен дори не подлежи на обсъждане…

— И аз мисля така — отвърна с въздишка Вестолиан. — Но май ще излезе, че всеки Директор открива тази истина сам за себе си…

Зенора мрачно кимна с глава.

— Да се отменят всички директиви — заповяда с променен глас Вестолиан. — Ще трябва да се оправяме с нещата такива, каквито са… Дори ако се наложи да изпием горчивата чаша до дъно…

После Директорът на Общността се оттегли на самотна вечеря с единственото желание да се почувства като всеки обикновен човек във Вселената.

Същата нощ влезе в сила Прокламацията за емиграция, издадена шестдесет и три години по-рано от неговия дядо, засягаща една далечна планета, която все още не фигурираше върху картите на Общността. И Директорът беше събуден, за да научи, че отново е в състояние на война…

18. Симбиотиците

„… Рано или късно Човекът трябва да отправи поглед към другите галактики. Но протегнал ръце отвъд своя звезден свят, той се натъква на проблеми, пред които всички преодолени до този момент трудности изглеждат детска игра. Нов подход е нужен дори за самото пътешествие до най-близката галактика, за което са необходими над един милион светлинни години…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

(В „Произход и история на разумните раси“ липсват данни за симбиотиците).

Нещата се развиваха добре. Човекът притежаваше и управляваше всичко в галактиката, което можеше да се притежава и управлява. Наистина все още имаше някои системи и отделни планети, които той не беше покорил, но само поради трезвата преценка, че те не са му нужни. Съществуваха и няколко раси извън огромната икономическа мрежа на Общността, но тяхната независимост се дължеше на простия факт, че не притежаваха нищо, което да привлече неговото внимание.

И тъй, подчинявайки се на древния инстинкт за търсене на предизвикателства, Човекът насочи поглед навън. Директорът на Плаващото кралство най-сетне изрече на глас това, което витаеше в главите на хората от столетия, а вероятно и хилядолетия: тази галактика е само началото на човешката история. И тя ще върви напред, към покоряването на цялата Вселена…

Веднъж дефинирана, идеята стана обект на какви ли не патриотични и философски манипулации. Но същността й си остана проста и ясна: днес Човекът владее галактиката максимално всеобхватно и единственото достойно за него предизвикателство е завладяването на галактиката Андромеда.

Най-сериозен и най-непосредствен проблем беше огромното разстояние, което трябваше да бъде преодоляно. Разстояние, което за пръв път в човешката история не можеше да се измери нито с метри и сантиметри, нито с километри и мили, нито дори с парсеци… То беше измеримо единствено в светлинни години, при това стотици хиляди…

Първоначалните планове предвиждаха изграждането на космически кораб с размер от няколко кубически мили, в който да се засели екипаж от около дузина брачни двойки. Той трябваше да е построен така, че да предлага добри условия за живот на няколко поколения. Цената на подобно строителство беше невероятно висока, но разходите нямаха никакво значение, след като Директорът ги е одобрил.

След няколко години интензивно строителство от далечната колония Капелан долетя вестта за ново революционно откритие. Някакъв никому неизвестен учен беше открил нов принцип на междузвездните полети — първото сериозно достижение в тази област от седем хилядолетия насам. На практика това представляваше сложна, оригинално съставена формула на РТТ — редуцирана тахио-тяга (която, колкото и парадоксално да звучи това, предлагаше далеч по-висока скорост от тази на стандартния модел). Естествено, новината беше приета скептично, а формулата — подложена на жестоки изпитания. За всеобща изненада се оказа, че тя действа безупречно и в практически условия.

Сега вече пътешествието до Андромеда можеше да се осъществи не от поколения, а в рамките на няколко светлинни години — по-точно единадесет… Три години се отделяха за изследване на новата галактика, което означаваше, че след четвърт век екипажът ще се върне обратно и ще докладва за това, което е открил…

Наложи се още една промяна в програмата. Оказа се, че няма място за екипаж, под съмнение беше поставен самият полет. Новите двигатели бяха прекалено обемисти и нестабилни, на тях трудно можеше да се разчита за нещо друго, освен за постигането на фантастична скорост. Оборудван с тях, космическият кораб просто не можеше да поеме дори грам допълнително тегло. В това отношение Човекът изведнъж сякаш се оказа в зората на космическата ера: разполага с огромната тяга, която ще го отведе на Андромеда не за еони, а за броени светлинни години, но не може да включи себе си в точно изчисленото тегло на новия кораб.

С проблема се заловиха всички клонове на науката — гаранция, че той ще бъде разрешен. Но Директорът нямаше намерение да чака; изкушението да остане в историята приживе беше прекалено силно.

И тук на сцената излезе Бартол. Много хора се питаха какво търси един биолог в програмата „Андромеда“, но малцина си даваха сметка, че именно той Е програмата… Миниатюризацията на контролните уреди, кондензирането на храната и компресията на въздуха отдавна бяха стигнали своите граници, но въпреки това надвишаваха стократно пространството, в което трябваше да се поберат. Дори камерата за дълбок сън отнемаше прекалено много място и енергия, същото беше положението и с минимума продукти, необходими за замразения пилот.

Никой, включително и Бартол, нямаше представа какво поддържа живота на хънките. Те бяха най-странните организми, открити някога в галактиката, на Отдела по психология бяха необходими пълни четири столетия, за да ги обяви за носители на разум. Хънк с нормални размери наподобяваше голяма, лъскавозелена амеба. Лишено от каквито и да било сетивни органи, това създание все пак усещаше присъствието на околните, а придвижването му се осъществяваше с помощта на най-странния пълзящ механизъм, създаден някога от Природата. За страничния наблюдател никога не беше ясно дали даден хънк се намира в нормално положение или е с главата надолу…

Но това същество притежаваше едно безценно качество: в организма му се осъществяваха биохимични реакции, благодарение на които то вдишваше основните съединения на въглеродния двуокис, а издишваше смес от кислород и водород. Едновременно с това използваше за храна отпадъците от човешкото тяло, а изхвърляше основните съставки, съдържащи се в човешката храна…

На практика това означаваше, че всеки пилот може да бъде оборудван с хънк и връзката между тях да бъде на симбиозна основа. Очевидно в природата няма жив организъм, който да отделя толкова органични вещества, колкото поема, но в случая с хънките проблемът не беше фатален, тъй като в новия кораб имаше достатъчно място за съответните запаси. Това беше единственият начин програмата „Андромеда“ да бъде реализирана в обозримото бъдеще, или по-точно — в рамките на живота на настоящия Директор. Ето защо Плаващото кралство и научният екип, работещ по проекта, без колебание сграбчиха този шанс…

Но проблемът с пилотите беше съвсем различен.

Те единодушно отхвърлиха симбиозата с хънките — отначало тихо и срамежливо, а по-късно с пълен глас…

Според Отдела по психология причините бяха от емоционален характер. Просто защото никое разумно същество не може да възприеме концепция, базираща се на живот, който зависи от консумацията на екскременти на друг организъм и дишането на въздух, който този организъм изхвърля.

— Промийте им мозъците — лаконично заповяда Бартол.

Психолозите отделиха кандидатите за полет и се заеха с обработката им. Месец по-късно никой от тях нямаше нищо против неприятните във физическо отношение аспекти на симбиозата.

Но и никой не ги обикна.

Сега протестират, че животът и здравето им зависят пряко от живота и здравето на организми, които нямат нищо общо с човека, съобщиха психолозите. Не искат да умрат само защото някой хънк може да се окаже неразположен.

— Тогава ги запознайте с психологията и медицината на хънките — нареди Бартол.

Екип от биолози събра кандидат-пилотите и проведе с тях спешен семинар на тема „Физиология на хънките“. В резултат те научиха как да поддържат здравето на малките зелени амеби доста по-добре от своето собствено…

Но неприязненото отношение остана.

В крайна сметка Бартол се принуди да покани на разговор Джесер — пилота с най-големи шансове да оглави първата експедиция.

Джесер се появи в кабинета му с мрачно лице и малък чип, имплантиран на рамото.

— Доколкото съм информиран, в подготовката ви има известни проблеми — подхвърли Бартол, след като гостът отказа предложеното му питие.

— Те ще изчезнат в момента, в който се отървем от хънките — отвърна Джесер.

— Страхувам се, че това е изключено — поклати глава Бартол. — Единствено с тяхна помощ можем да осъществим своето междугалактическо пътуване. Освен това не хънките, а вие и останалите пилоти създавате трудности за изпълнението на програмата…

— Тогава ще е най-добре да си подберете други пилоти — вдигна рамене Джесер. — Аз няма да се вържа за хънк дори за двадесет и пет минути, да не говорим за двадесет и пет години!

— Чух за тази ваша позиция — кимна Бартол. — И се надявам да ми обясните причините. Вече зная, че притежавате физическа търпимост към животоподдържащата симбиоза и сте в състояние да осигурите добра жизнена среда на хънките не по-зле, отколкото бих го сторил аз. Затова искам да чуя какви са проблемите ви…

— Просто не искам да го направя — отговори тихо, но твърдо Джесер. — Можете да ме уволните още сега, все ще си намеря някаква друга работа…

— Ако бяхте единственият пилот с такова становище, бих го сторил веднага — каза Бартол. — Но за съжаление не сте, затова искам да стигна до дъното на проблема. Какви са възраженията ви срещу идеята да станете първото разумно същество, стъпило на друга галактика с помощта на няколко малки хънка?

— Май не сте много силен в броенето, а? — вдигна глава Джесер.

— Какво, по дяволите, би трябвало да означава това? — повиши тон Бартол, но пилотът вече беше напуснал стаята.

Наложи се нова консултация с психолозите, едва след това нещата започнаха да се изясняват.

Пилотите нямаха нищо против да използват хънки за поддържане на живота си. Бяха съвсем наясно с опасността, която носи евентуалната смърт на отделен хънк.

Но бяха категорично против присъствието на хънк в първия кораб, насочил се към Андромеда.

— Чиста лудост! — възкликна Бартол.

— Може би е така — кимна Лавърс от Отдела по психология. — Но проблемът е почти неразрешим. Никой не желае да сподели великия миг на Завоеванието с представител на друга раса…

— Това е най-глупавото нещо на света, което съм чувал! — възропта Бартол. — Нима не си дават сметка, че без хънките никога няма да стигнем до този миг?

— Дават си и още как — въздъхна Лавърс. — При това не по-зле от нас. И заявяват, че трябва да изчакаме създаването на технология, която ще ни отведе в съседната галактика самостоятелно, както винаги досега…

— Избийте им го от главите! — изръмжа Бартол.

— Няма начин — поклати глава Лавърс.

— Как така? — изгледа го с недоумение биологът. — Нали успяхте да ги накарате да се примирят със симбиозата — нещо, което според мен е доста по-трудно…

— Във физическо отношение — допълни Лавърс. — Отдавна разполагаме с методика, която стимулира хората така, че да издържат на всякакви физически натоварвания. Няма да отрека, че имаме сериозни успехи и в обработката на мозъците им. Но сегашният проблем е различен. Вие искате от мен да променя онова, което прави Човека човек… Нещо, което не ще успея да постигна… О, разбира се, че мога да ги подложа на масивна хипноза и да им повтарям един милион пъти в час, че хънките са важна брънка от операцията. Мога да ги обработя така, че изобщо да забравят за полета, който осъществяват… Тази обработка ще трае известно време — година, две, десет… Но рано или късно влиянието й ще отслабне и ще изчезне. Много лесно е да обработиш човешкия индивид така, че да го накараш да се храни и диша… Това става просто като му се покаже алтернативата — гладна смърт и задушаване. Но съвсем друго е, когато го караш да сподели триумфа на завоеванието с представител на друга раса. Просто защото алтернативата е да не го споделя…

— Глупости! — извика Бартол. — Я го обработете както трябва и го изстреляйте в Космоса, пък ще видим дали ще издърпа контакта насред път!

— Вие ръководите тази част от програмата — рече с въздишка Лавърс. — Затова ще изпълня заповедта ви… Но бих искал да сключа един облог с вас…

— Така ли? Какъв облог?

— Залагам петстотин кредита, че корабът няма да изпълни мисията.

— Не мога да приема, тъй като при завръщането му отдавна ще съм мъртъв — поклати глава Бартол. — Двадесет и пет години не са малко време…

— Полетът няма да трае двадесет и пет години.

— Добре, приемам — вдигна глава Бартол. — Но ще ви кажа едно: вие сте същият чудак като Джесер!

— Може би — отвърна Лавърс.

Пилотите бяха подложени на нова обработка и година по-късно „Андромеда I“ напусна орбитата, на която беше сглобена, втурвайки се с главозамайваща скорост в междугалактическото пространство.

Естествено, за пилот беше избран Джесер. След две години полет без никакви инциденти бяха изстреляни още четири кораба от същия тип, насочени към предварително определени сектори на съседната галактика.

Бартол прекарваше по-голямата част от времето си в Центъра за контрол на полетите, зает с проверка на данните за ежедневното състояние на хънките. Лавърс вършеше същото, но негови обекти бяха пилотите. Корабите се движеха точно според разписанието, екипажите им се радваха на чудесно здраве. Това даде повод на Директора най-сетне да вдигне булото на секретността и да сподели новината с медиите.

Хората я посрещнаха с небивал възторг. В душите им се пробуди позабравеното чувство за цел, за победа в трудно състезание. Всички бяха единодушни, че Андромеда е само началото — също като Сириус преди няколко хилядолетия. Защото Андромеда е само една от петдесетте галактики в нашия сектор, при това съвсем не най-голямата и най-внушителната…

— И тогава забелязах тези отклонения — каза един от сътрудниците по проекта „Андромеда“.

Лавърс хвърли поглед на разпечатката и поклати глава.

— Лошо — рече той. — Много лошо…

— Какъв е проблемът? — попита Бартол, който се оказа наблизо.

— Енцефалограмата — отвърна Лавърс. — Чия?

— На Джесер.

— Какво не е в ред?

— Може би нищо съществено… Но на ваше място бих си приготвил парите за облога, който сключихме преди време…

— Само заради тези леки отклонения? — присви очи Бартол.

— Когато човек е вързан за различно от себе си същество и се намира на триста хиляди светлинни години от най-близката звезда, понятия като „леко отклонение“ не съществуват — натърти Лавърс.

Отклоненията останаха на едно и също ниво толкова дълго, че всички в центъра започнаха да ги считат за нормално явление. После те се появиха и у другите пилоти — на втората и третата година от полета.

— Те обаче се различни — мрачно промълви Лавърс. — По-дребни, по-незначителни… За последните две години Джесер се е променил толкова незабележимо, че това се забелязва само ако сравним енцефалограмата му с тези на останалите пилоти…

Бартол изсумтя, после каза, че разчита на инстинкта за самосъхранение у всичките петима пътешественици.

Нещата продължиха така още известно време, след това енцефалограмата на Джесер изскочи извън скалата за измерване и веднага се върна в рамките на нормата. Това стана за някакви си четири часа.

— Край, пробивът е осъществен — обяви Лавърс. — В продължение на две години същото ще сторят и останалите.

— Това не променя нищо — рече Бартол. — Сега ще направи оценка на ситуацията и несъмнено ще разбере, че горивото няма да му стигне за обратния път, ако не влезе в орбита около някоя звезда или черна дупка… Затова ще продължи. В крайна сметка той е Човек, а човеците знаят какво значи самосъхранение…

— Човеците знаят още много неща — тихо отвърна Лавърс.

На разстояние 350 000 светлинни години от тях Джесер хвърли последен, изпълнен с неприязън поглед към своя спътник и бавно започна да сваля дихателния си апарат…

19. Философите

„… След създаването на академичната планета Аристотел в Общността започва да се влива обилен поток от блестящи философи. Обръщайки поглед назад можем да твърдим, че някъде през седмото галактическо хилядолетие (по-точно 6400–6700 г. от Н. Л.) философията напуска областта на изкуството и се присъединява към семейството на точните науки. До наши дни са съхранени част от най-гениалните научни трудове, които са чест както за различните планетоиди на Делурос VI, така и за огромната галактическа библиотека на Делурос VIII…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… Някъде около 6500 г. от Н. Л. философията започва да се възприема нефилософски и се превръща в сериозна опасност. За начало на този процес може да се приеме животът и кариерата на Белор Териол (6488–6602 г.) — без съмнение последна представителка на великите човешки мислители…“

„Произход и история на разумните видове“, том IX

— Гениално! — възкликна Хилиар. — Просто гениално! Постави дебелия сноп хартия върху голямата маса и се облегна назад, давайки вид на човек, комуто губят времето.

— Нали ти казах — промърмори Бранот. — Затова трябва да й предложим катедра веднага, иначе ще ни я отмъкнат под носа!

Останалите двама членове на научния съвет енергично кимнаха в знак на съгласие.

— Искам да подпишем протокол за съгласие и веднага след това ще го обявим официално — добави Бранот.

— Разбира се — кимна Хилиар, последван от останалите.

— Добре, значи въпросът е решен. — Бранот прочисти гърлото си и се извърна към дребничката фигура, седнала в ъгъла на помещението: — Професор Териол, предполагам, че дейността на университет като нашия не представлява особен интерес за вас, но въпреки това ще бъдем поласкани, ако имаме в ръководството си човек с вашата репутация…

Белор Териол вдигна глава и отмести кичур посивяла коса от челото си.

— Моля да не се обиждате, но не виждам смисъл от подобен акт — каза тя.

— Засегнахме ли ви с нещо? — разтревожено я погледна Бранот.

— Не — бавно отвърна Териол. — Мисля, че нещата не стигнаха чак дотам.

— Може би не приемате нашата оценка за тезата ви?

— О, не… Убедена съм, че както тезата, така и онези, които я разучават, са на високо равнище.

— В това изявление долавям нотка на недоволство — рече Бранот. — Бихте ли си направила труда да се поясните?

— Само ако много настоявате, професор Бранот — отвърна с въздишка Териол.

— Настоявам е силно казано — поклати глава Бранот. — Да речем, че ви моля за това. В крайна сметка не всеки ден философ от вашия калибър ни оказва честта да участва в заседание на научния съвет, ето защо с удоволствие бихме изслушали мнението на изтъкнат гост като вас…

— Жалко, че още като младо момиче изгубих способността да се изчервявам — усмихна се иронично Белор. — Иначе положително щяхте да ми завъртите главата, професоре… — Учените мъже се разсмяха и погледнаха с нов интерес Белор, която направи малка пауза и продължи:

— Приех поканата ви с огромно удоволствие. Създаването на планетата Аристотел е оригинален и без съмнение дързък проект, изгарях от желание да се запозная на място с нея…

Веднага ще добавя, че във физическо отношение Аристотел дори надмина очакванията ми. Идеята да се превърне една планета с размерите на старата Земя в академичен рай наистина трябва да се види на практика, за да бъде оценена. Всяка система в галактиката може да завижда на вашите библиотеки, а архитектите на тези сгради наоколо наистина трябва да са си осигурили онова място в рая, което е запазено за творческите гении… От това, което успях да науча след своето пристигане, става ясно, че на тази планета няма място за тъпанари, като изключим, разбира се, инцидентните визити на „важни персони“ като мен… На Аристотел се концентрира каймакът от млади интелектуалци на Общността, очевидно е, че всеки един от тези хора получава широко поле за изява.

Толкова за физическите аспекти. Що се отнася до системата на обучение, бих казала, че тя е сред най-добрите в света. Студентите, или поне онези, с които успях да поговоря, изглеждат самоуверени и изключително надарени. Това без съмнение е резултат от добрия подбор.

Ще си позволя да направя още една крачка напред и ще добавя, че по мое мнение вие сте събрали тук най-блестящите умове на човешката раса. Естествено, имам предвид областта на философията, която познавам добре, но предполагам, че същото важи и за останалите науки.

— От всичко това излиза, че одобрявате нашата дейност тук — подхвърли с усмивка Бранот.

— Напротив — отвърна на усмивката Белор. — Намирам тази дейност за сковаваща и напълно неадекватна.

— Какво?! — Четиримата мъже скочиха едновременно, по-скоро изненадани, отколкото разгневени.

— За пръв път виждам да се хаби такова огромно количество положителен потенциал — поясни Белор. — Струва ми се абсурдно, че една разумна раса, способна да изгради свят като този на Аристотел, може да го използва и ръководи по толкова погрешен начин…

— Бихте ли подкрепили твърденията си с факти, професор Териол? — попита Бранот, правейки отчаяни усилия да възстанови самообладанието си.

— Ще се опитам, макар че не виждам смисъла — кимна Белор. — Защото ако вие сте съгласни с мен, подобна ситуация изобщо не би трябвало да съществува…

— Все пак опитайте — обади се Хилиар.

— Точно това ще направя — погледна го Белор. — Но преди това ще ми позволите да задам няколко въпроса…

— Моля! — разгорещено отвърна Бранот.

— Професор Бранот, какво е отношението на Факултета по философия към трудовете на свети Тома Аквински?

— Блестящ представител на примитивната философия — отвърна без колебание Бранот. — Недостижим за своето време, но отдавна дискредитиран.

— Дискредитиран? — вдигна вежди Белор. — Имате предвид неговите религиозни възгледи и тези?

— Да.

— Включително тезата за Първопричината?

— Разбира се. Тя може да бъде оборена както с теорията за отрицателните числа, така и с…

— Ясно — прекъсна го Белор. — А какво ще кажете за Платон?

— Изучаваме го — отвърна Бранот. — Длъжни сме да го правим, тъй като той е първият велик философ в човешката…

— Не е първият, но както и да е… — подхвърли Белор.

— Все пак го изучаваме… Макар че и неговите тези са многократно оборени както теоретически, така и практически. Ще си позволя да ви напомня какво се случи с колонията Бонита, създадена преди две столетия като точно копие на неговата „Република“… Тя издържа само няколко години…

— Доколкото си спомням, проблемът им беше свързан с факта, че имаха прекалено много философи със съответните им теории и твърде малко улични чистачи… А какво ще кажете за трудовете на Браксток от Канфор VII?

— Но той дори не е човек! — възкликна Бранот.

— Нима това прави невалидни възгледите му за Вселената? — попита Белор.

— Разбира се, че не — побърза да се намеси Хилиар. — Ние имаме редица курсове по извънземна философия.

— Така ли? — изви вежди Белор. — Колко по-точно?

— Не разполагам с точните цифри, но не са малко — отвърна Хилиар.

— Аз пък успях да получа тези цифри — изгледа го Белор. — Седемнадесет. От общо над шестстотин…

— Не виждам накъде биете — обади се Бранот.

— Ще ви кажа. Разгледах няколко от докторатите, които научния съвет предстои да одобри. И открих доста обезпокоителни неща…

— Но преди малко похвалихте високото интелектуално ниво на студентите — напомни й Хилиар.

— И все още мисля така — отвърна Белор. — Но не мога да кажа същото за разработваните от тях теми.

— Според мен те са обосновани много добре — рече Бранот.

— Според мен също — кимна Белор. — Поне тези, които си направих труда да прочета…

— Тогава какъв е проблемът?

— Изчетох общо петнадесет докторски дисертации — поясни Белор. — Седем от тях третираха етическите аспекти на нашето отношение към нечовешките раси. Три изследват отношението на Човека към създадените от него технологии, а останалите пет в една или друга степен защитават злоупотребите на Монархията в политическо, военно и икономическо отношение.

— Имате предвид Общността — поправи я меко Хилиар.

— Прекрасно знаете какво имам предвид — отвърна Белор. — А вероятно подозирате и какво не ми харесва в посочените трудове. Защото, господа, съзнателно или не, ние сме изправени пред опасността да превърнем философията в клон на политическите науки…

— Глупости! — не издържа Бранот. — Как е възможно учен от вашия ранг да прави такива прибързани заключения, още повече че е прочел само няколко дисертации?

— Бих променила мнението си, особено ако ми докажете, че тези дисертации се отличават по нещо от миналогодишните — въздъхна Белор. — Но подозирам, че няма да можете. Именно това ме безпокои… Както и вашето отношение…

Ще ви дам един пример: в момента, в който споменах Тома Аквински, вие предложихте математическо отрицание на една всеобхватна теория, пред която бледнеят всички постулати на математиката. Съществува ли във Вселената взаимозависимост между причина и следствие? Ако съществува, има ли в нея първопричина на Сътворението? Не ме занимавайте с теорията на отрицателните числа, излишно е да споменавате и астрономическите теории за свиване и разпускане на Вселената. Защото аз искам да зная само едно: има ли някакъв висш интелект или жизнена сила, които, нарочно или не, дават първоначален тласък на целия процес? Има ли, или няма? Тома Аквински предлага отговор на този въпрос (може би погрешен, може би не), изхождайки от комбинация между интелект, вяра и емпиризъм. Докато вие използвате математика и астрономия, които по мое мнение не съдържат никакво валидно решение…

Платон ражда идеята за утопична Република, управлявана от свои собствени етически императиви, които, признавам, са силно идеализирани. Но поради факта, че малка група лишени от илюзии радикали не успяват да я изградят на практика, вие стигате до заключението, че Платон е безвъзвратно дискредитиран като философ. Аз обаче бих направила доста по-различно заключение: дискредитиран е самият Философски факултет, който отрича теорията на Платон само защото тя се е провалила при практическата си реализация в колонията Бонита. На практика тази теория е цялостна и напълно валидна, вашето отношение към нея не променя нищо…

А що се отнася до Браксток, той (или по-скоро то) създава най-сложния етически аргумент по отношение на Божествеността. Естествено, Човекът трудно приема каквато и било теза за Божественото начало, но това съвсем не омаловажава трудовете на Браксток.

С всичко това искам да кажа следното: според мен философията се отклонява не само от своите корени, но и от своята цел. Вече никой не задава въпроси относно природата на Човека и мястото му във Вселената, нито пък относно съществуването на Божество или нуждата от такова съществуване. Изводът на Декарт, че никой не може да се съмнява в собственото си съществуване, не го прави нито валиден, нито невалиден. Защо вече не се задават тези въпроси от жизнено значение, защо не се изследват тези изключително важни аргументи?

Господа, с всичко това не искам да кажа, че не създавате философия. Напротив — тук вие оформяте мирогледите на най-способните и най-умните прагматици в историята. Но прагматизмът не е единствената форма на философията, а политико-социалните доктрини не са единствената цел на тази наука.

Вашите младежи и девойки, а и самите вие искате да знаете как действа определен принцип, защо действа, какви са последиците на това действие. Всички останали съображения — правилно и неправилно, добро и лошо, съществено и несъществено — или се игнорират напълно, или се окастрят така, че да бъдат удобни за прагматичния подход. А всички тези съображения имат пряка връзка с природата на Човека…

Ето причините, поради които отказвам да прибавя името си към вашия екип от не-философи. В днешната ера на Чист Прагматизъм аз ридая за Критиката на Чистия Разум, господа!

— Драга професор Териол — вдигна глава Бранот. — Нима действително вярвате, че ние — членовете на Научния съвет, а и нашите студенти, не разбираме това, на което вие слагате етикета „чиста философия“? Може би моите знания в тази област не са така задълбочени и всеобхватни като вашите, но смея да твърдя, че не съм пълен лаик. А разликата между разбирането на философията и положителната й оценка е доста съществена и именно тук вашето становище се различава както от нашето мнение, така и от мнението на повечето наши възпитаници. В крайна сметка ние не сме насочили пистолет в главите им, за да изискваме задължителна приложимост на докторските им дисертации в реалния живот…

— Като ги чете, човек спокойно може да се усъмни в думите ви — язвително отвърна Белор.

— Госпожо професор — продължи невъзмутимо Бранот — философията е на кръстопът. В случай че изберем да търсим отговор на въпросите, които нямат такъв от хилядолетия насам, философията ще остане такава, каквато е била винаги — един салон за умствена гимнастика, която се упражнява от шепа учени, затворени в своите кули от слонова кост. Другият път е по-труден, но далеч по-перспективен: да направим опит за обединение на класическата и новата философия, да приложим основните философски концепции в обикновения живот и да извлечем полза от тях.

— Очевидно аз съм останала с погрешното впечатление, че основните философски концепции отдавна работят за нас — промърмори Белор. — Имам предвид Десетте божи заповеди, като веднага признавам, че през последните десет хиляди години към тях са се прибавили още една-две…

— Съгласен съм с вас — кимна Бранот. — Но думите ви потвърждават моята теза, според която философията може и трябва да се прилага в реалния живот. Да вземем примера с доказателствата на епископ Бъркли за съществуването на Бога — една от тезите, която все още не е компрометирана от никое философско течение. И аз ви питам — не като учен, а като обикновен човек: на кого по дяволите му пука дали отнякъде ни гледа Невидимият Наблюдател? Нека се обърнем към кухата и вероятно затова вечна теза на Декарт: „Мисля, следователно съществувам“. Самият аз притежавам достатъчно доказателства за своето съществуване и без да се опирам на тази теза: имам язва, главоболие, неразположения от най-различен характер — всички достатъчно реални, за да ме убедят, че съществувам. Но Декарт пренася нещата на друго, по-високо ниво: от факта, че той съществува, прави извода, че съществува и цялата Вселена. Завиждам му на самочувствието. Просто защото аз самият не мога да приема, че големият гранитен блок пред тази сграда съществува благодарение на мен, няма как да го свържа със своето присъствие в този свят.

От друга страна, ако променим формулировката на Декарт и аз заявя: „Гладувам, следователно съществувам“, тя ще бъде също така невалидна. Защото следващата ми логична стъпка ще бъде насочена към задоволяване на своя глад — един акт, който е свързан не само с напълно практични действия, но и със съответните етични проблеми. Опитвам се да кажа, че философията трябва да върши нещо, госпожо професор. Невъзможно е да я оставим да лежи просто ей така, като логическа играчка за дилетанти с научни звания…

— Изразявам категорично несъгласие с думите ви — поклати глава Белор. — Това, за което говорите, просто не е философия. Професионалните политици определят обществената етика и поведение, независимо дали това ни харесва или не, а най-малко петдесет отделни науки се грижат за задоволяване на глада ни и за нашия комфорт. А истинската философия е насочена към душата. Използвам тази дума в напълно нерелигиозен смисъл. Или в случай че предпочитате по-лесна за сдъвкване дефиниция — истинската философия е насочена към онази част на разума, която е недостижима нито за психиатрите, нито за биолозите. Отбележете, че не казвам човешкия разум… Нейната цел е да създаде обща представа за Вселената, за Живота и Битието — всички, изписани с главни букви… Нейната цел е не да отговаря на въпроси, а да ги задава; не да решава проблемите, а да хвърля нова светлина върху тях. Затова отново повтарям: прагматизмът е философия, но тази философия нито е единствена, нито е най-важна…

— Защо тогава огромното мнозинство от нашите философи са на различно мнение от вашето? — попита Хилиар.

— Защото са били обработени от хора като вас — отвърна рязко Белор. — Но философията не е като политиката, при която управляват онези, които имат мнозинство. Фактът, че повечето философи приемат вашата концепция, не означава нищо повече от един прост факт — те грешат и робуват на заблуди. Нещо, което при други обстоятелства едва ли биха си позволили…

— Имам чувството, че никой от нас няма да убеди другия в правотата на своите възгледи — отбеляза с въздишка Бранот.

— За съжаление сте прав — кимна Белор. — Ето защо предлагам да прекратим този спор, преди да се намесят емоциите. Вече приех да преглеждам докторските дисертации на вашите студенти и ще продължа да го върша, анализирайки единствено научната аргументация в тях. Но честно казано, бих била по-щастлива и по-спокойна, ако в бъдеще не се занимавам нито с тях, нито с вас, господа…

След тези думи Белор Териол стана и напусна сградата на Философския факултет, чувствайки се едновременно млада и ужасно стара…

Пръв Хилиар наруши мълчанието в заседателната зала.

— Е, какво ще кажете за всичко това?

— За времето си тя наистина е била блестящ учен — рече с въздишка Бранот. — Лично аз съжалявам, че я виждам толкова откъсната от действителността. Ако зависеше от нея, философията винаги щеше да прилича повече на изкуство, отколкото на наука…

— Каква жена, Господи! — възкликна Хилиар. — Говори така, сякаш никой от нас не е чувал за Платон, Кант или Тома Аквински! Нима наистина си въобразява, че ще искаме от своите кандидати за научна степен да прекарат половината от живота си в съзерцание на собствения си пъп?

— Нека не я съдим толкова строго — въздъхна Бранот. — Нека не забравяме, че под сбръчканата и изсъхнала черупка на това тяло е живял един от най-блестящите умове на човечеството…

С това темата беше изчерпана и Научният съвет премина към втория въпрос от дневния ред: обсъждане на философските аргументи, които оправдават икономическата инвазия на планетата Броуард III. Един далеч по-интересен въпрос, чиито логически тънкости накараха Бранот и останалите да забравят напълно за професор Белор Териол…

20. Архитектите

„… Ебар Малоу (6700–7655 г. от Н. Л.) несъмнено е най-великият архитект, живял в ерата на Общността. По неустановени причини той напуска професията си веднага след като проектира придобилата мрачна слава сграда на Бюрото по извънземни работи. Макар и единствен, този проект му осигурява трайно място сред гигантите на човешката архитектура…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… Сградата на Бюрото е непокътната и до днес. Въпреки мрачната си слава тя си остава едно от най-забележителните архитектурни творения в галактиката. Виновник за това е Ебар Малоу — може би най-гениалният архитект в човешката история след създаването на Калибан. Дори днес сградата на Бюрото изпълнява функциите, поради които е била построена. Естествено, жалко е, че…“

„Произход и история на разумните видове“, том IX

— Какво, по дяволите, е това? — попита Малоу и махна с ръка към огромното съоръжение, което вкараха в кабинета му.

— Стол, мой учени приятелю — отвърна Верлор, изчакал работниците да излязат.

— Стол за кого? — попита Малоу, като напразно се опитваше да си представи съществото, което може да се чувства удобно в това странно съоръжение.

— За посланика на Кастор V — отвърна Верлор.

— Така ли? Аз дори не подозирах, че на Кастор има разумен живот…

— Според нашите психолози преди около три хиляди години тази раса е напуснала фазата на неразумния звяр и е станала разумен звяр… А самите касторци твърдят, че са били разумна раса далеч преди появата на Човека тук…

— Дано господин посланикът не идва с намерението да обсъждаме този въпрос — въздъхна с отвращение Малоу. — Готов съм да приема, че обладават разум още от времето на Големия Взрив, стига това да го направи щастлив. Особено като гледам размерите на това, което наричаш стол…

— Други са причините, поради които настоява за среща с теб — отвърна Верлор. — Доколкото съм информиран, ще иска да говорите за Бюрото…

— Няма да стане! — отсече Малоу. — Седем години чаках одобрението на проекта от страна на Плаващото кралство и нямам никакво намерение да правя промени в него само защото някакъв слоноподобен баровец от Кастор настоява за това!

— Успокой се — рече Верлор. — Ние нямаме никаква представа за желанията му.

— Това е без значение! — сопнато отвърна Малоу. — Никакви промени!

— Виж какво — въздъхна Верлор, — всички ние изпълняваме определени заповеди. На теб ти е наредено да проектираш и да изградиш Бюрото. На мен пък ми е наредено да се грижа за удобството на нашия гост. Искам да ти напомня, че той не е някакъв дребен бюрократ, а самият посланик на Кастор в Общността.

— Това означава ли, че Кастор изобщо не членува в Общността? — присви очи Малоу.

— В момента статутът им е неустановен. Беше им отправена любезна покана в този смисъл, но ако откажат…

— Ще им бъде отправена нелюбезна покана — завърши вместо него Малоу.

— Вероятно си прав — призна Верлор. — Но при всички случаи тази нелюбезност трябва да се прояви от Плаващото кралство, а не от теб. Ясно ли е?

— Ясно — въздъхна Малоу. — Кога да очакваме високия гост?

— Ако позволите да прекъсна вашата дискусия, аз съм напълно готов за разговор — обади се един равнодушно-хладен глас зад тях, придобил металически оттенъци от мембраната на електронния преводач.

Двамата стреснато се обърнаха към вратата и видяха едро същество с дебели крака и широка, почти квадратна глава, покрита с пластмасова маска и кутията на електронния преводач. Грубата му кожа очевидно нямаше нужда от защита, а самото тяло се крепеше на три крайника, разположени като триножник — характерна поза за обитателите на планетите със силна гравитация. Върху маската бяха прикрепени ленти и значки — очевидно знаци за високопоставеност.

— Откога сте тук? — пожела да узнае Малоу.

— Моето име е Кротар — представи се касторианецът, игнорирайки въпроса. — Предлагам да започваме…

— Оставям ви, господа — изведнъж се разбърза Верлор. — Позвънете ми, ако имате нужда от нещо…

— Възразявам на обръщението „господин“ — рече Кротар. — Но няма да направя официално оплакване, тъй като приемам, че електронният уред превежда земния език прекалено буквално…

Малоу хвърли към Верлор поглед, който означаваше: „За кого, по дяволите, се взема тоя?“, после се извърна към госта:

— Е, добре, Кротар, какво мога да направя за вас?

— Наричайте ме „посланик Кротар“ — отвърна извънземното.

— Както желаете, посланик — кимна Малоу и неволно се запита как ли изглежда някой по-малко дипломатичен касторианец.

— Искам да се запозная с чертежите за Бюрото по извънземни дела — кимна Кротар.

— Има ли някаква специална причина за интереса ви към тях? — попита Малоу, намали светлината в помещението и включи триизмерната холограма с проекта на строежа в пространството между себе си и госта.

— Не бих си позволил безпричинен интерес — отвърна Кротар. — Ще ми разясните ли плановете?

— Както желаете — вдигна рамене Малоу и започна да декламира обясненията, които през последните две години беше изричал поне хиляда пъти: — Сградата на Бюрото по извънземни дела, която ще бъде построена на Делурос IV, има правоъгълна основа, върху нея ще се издигне корпус с височина два километра, който леко се стеснява към върха. Самата основа ще бъде с размери три на четири километра. Както забелязвате, външната фасада е украсена с най-известните произведения на изкуството, събрани от различни краища на галактиката.

— Включително Кастор? — попита посланикът.

— Ваши произведения на изкуството несъмнено ще бъдат включени в украсата, стига Кастор да стане член на Общността — отвърна Малоу, а в душата му се появи тайната надежда, че Плаващото кралство ще изисква по-добри маниери от потенциалните кандидати за поданство.

Пръстите му докоснаха няколко бутона върху бюрото и триизмерната холограма се промени. Сега се виждаха отделни детайли на просторното входно фоайе.

— Сградата ще бъде оборудвана с всички видове жизнена среда, с изключение на фоайето, през което ще се осъществява достъпът до нея — продължи той. — На Делурос IV атмосфера почти липсва, а гравитацията е 50% от тази на Делурос VIII. Лесно бихме могли да уеднаквим тези показатели по изкуствен начин, но идеята е да не се облагодетелства нито един от представителите на Общността, включително и Човекът…

Фоайето ще бъде запълнено с информационни щандове, които ще използват всички известни езици в галактиката и ще насочват представителите на различните раси. Придвижването ще се осъществява с помощта на стотици подвижни ленти, всяка от които ще води до определен асансьор. Самите асансьори са проектирани така, че да побират минимум по десет представители от всяка раса, като броят на пътниците от по-дребните популации може да стигне и сто…

Асансьорите ще бъдат оборудвани така, че да изпълняват команди на всеки галактически език, включително официалните пет, които се използват от електронните преводачи. Получил нареждане да не качва пътници от друга популация, асансьорът автоматично се затваря и в рамките на 30–60 секунди създава атмосферата и гравитацията на популацията, която превозва. Ако не получи специфична команда, той се насочва директно към етажа на съответната популация. Освен вертикално, тези асансьори могат да се движат и хоризонтално. Това е така, защото твърде малко са популациите, които заемат цял етаж от сградата.

Всеки асансьор, както и всеки отделен офис, ще бъде оборудван с необходимата бройка защитни скафандри плюс атмосферни шлемове и лицеви маски.

Сега пред нас е характерен за всички етажи план — в случая на 288–ия. Той е разделен на секции, всяка от които може да побере до 300 представители на отделна популация. Тази схема лесно се променя на отделни офиси, като за целта се използва специален компютър. Както вероятно забелязвате, в средата на южния коридор е разположена херметизираща бариера, с нейна помощ се разделят жизнените пространства на отделните популации. Единственият начин за придвижване от един сектор към друг е хоризонталният асансьор. Тук трябва да добавя, че този асансьор се придвижва до всяка точка на етажа по желание на пътниците, но не отваря вратите си преди създаването на съответната атмосфера в кабината или обличането на защитно облекло.

Всеки от офисите е оборудван със система за пряка връзка. С нейна помощ се осигурява достъп до всички други помещения в сградата, преводът е автоматичен, освен ако клиентът не желае друго…

Всяка популация ще разполага със своя столова и помещения за почивка, оборудвани с електронни библиотеки и пряк видеоканал от собствената си планета. Естествено, тя ще има на свое разположение и съответните медицински и възстановителни центрове…

— А охрана? — попита Кротар.

— Без охрана не може — кимна Малоу.

— Какъв ще бъде нейният състав?

— От хора.

— Ясно — кимна посланикът, после вдигна глава. — Имам такъв въпрос… Защо Бюрото по извънземни отношения ще бъде построено на Делурос IV, след като Делурос VIII и Плаващото кралство са далеч по-удобни за тази цел? Нима човешката раса се надява, че по този начин ще убеди в своята добронамереност останалите раси?

— Аз не съм политик, посланик Кротар — отвърна Малоу. — Аз съм само един архитект, получил задачата да построи въпросната сграда на Делурос IV. Но ако ми позволите да изразя личното си мнение, евентуалното строителство на такъв обект на Делурос VIII би било прекалено скъпо, тъй като гравитацията там е значително по-голяма…

— Нима се опитвате да ми кажете, че раса, която е построила Плаващото кралство и планетоидите на Делурос VI, която поддържа армия и флота от няколко милиарда души, не може да си позволи изграждането на Палата на извънземните върху Делурос VIII?

— Не се опитвам да ви кажа абсолютно нищо, посланик! — въздъхна отчаяно Малоу. — Ако търсите скандал, обърнете се към Верлор. Той отговаря за расовите инциденти. Аз проектирам сгради и нищо повече!

Кротар се изправи, тялото му проби триизмерната холограма на 288–ия етаж и застрашително се надвеси над Малоу. Архитектът за миг помисли, че ще бъде нападнат, но касторианецът само го наблюдаваше. Така и не можеше да се определи дали е ядосан или обиден.

— Мисля, че е излишно да търсите експонати на касторианското изкуство за вашата сграда — промърмори с тенекиен глас посланикът.

— Честно казано, не съм мислил за това — отвърна Малоу. — А сега ще ви помоля да обясните целта на своето посещение.

— Това си е моя работа — отвърна Кастор. — Така, както вашата е да строите сгради.

Верлор се появи секунди след като гостът си тръгна.

— Е? — попита той.

— Какво „е“?

— Какво искаше?

— Нямам представа. Разгледа плановете, увери се, че охраната ще бъде съставена от хора, и каза, че не желае да има нищо общо с това.

— Това ми е познато — въздъхна Верлор. — Той е деветият, който се отказва… Без дори някой да го е канил…

— Не разбирам — погледна го объркано Малоу.

— И аз. Ясно е само едно — сред извънземните има някакво брожение. Не прилича нито на бунт, нито на открито недоволство. Сякаш изведнъж са решили да демонстрират независимост и строителството на Бюрото е подходящ повод.

— Това ми звучи твърде преувеличено…

— Може би — кимна Верлор. — Но нито един от тях не се обоснова по адекватен начин. Канфоритите се оттеглиха под претекста, че искат четири самостоятелни етажа, а ние им предлагаме етаж и половина. Обитателите на Лем отказаха да си доведат готвачи, а емраните се възпротивиха на идеята Бюрото да се строи на която и да било планета от системата Делурос. И тъй нататък, и тъй нататък…

— Защо не си ми казвал нищо досега? — попита Малоу.

— Защото Директорът заповяда строителството да продължава според утвърдените планове.

— Но аз действително бих могъл да преустроя етажа на канфоритите по начин, който…

— Забрави за това — прекъсна го Верлор. — Ще се строи според утвърдените планове и толкоз. В случай че някоя раса откаже да се нанесе на определената за нея площ, ние разполагаме с необходимите лостове за натиск…

— А сигурен ли си, че не би трябвало да преустроя един-два етажа в лазарет? — саркастично подхвърли Малоу.

— Не се шегувай, тъй като това наистина е твърде възможно — отвърна Верлор.

— А нима няма начин да преустроим някои неща така, както те искат? Очевидно извънземните не възразяват срещу самата сграда като цяло, би било жалко, ако откажат да я използват…

— Няма такава опасност — отвърна Верлор. — Не забравяй, че на Делурос IV няма атмосфера. А това означава, че и след десет хиляди години сградата ще изглежда като нова… Това между другото е една от причините да се спрем на планета без атмосфера. На Калибан не беше помислено за това и сега там се налагат безконечни ремонти. При Бюрото подобна опасност отпада…

— Да — мрачно кимна Малоу. — То просто ще бъде построено и забравено. Но какво им става на тези същества, да ги вземат мътните? Нима не съзнават, че това ще бъде най-значителното архитектурно съоръжение след Калибан? А може би и най-великото, тъй като на Калибан дори не е помислено за мултирасова околна среда!

— Работата е там, че ти гледаш на проекта като архитект, докато те му придават политическо и расово значение. През последните години Общността се разрасна до такива размери, че управлението й стана почти невъзможно. Извънземните непрекъснато опипват почвата и търсят слабите ни места. Те знаят колко много усилия ни бяха необходими за утвърждаване на проекта и веднага са преценили, че един отказ от участие в него е най-добрият начин да блокират нашата работа.

Думите на Верлор се оказаха пророчески, при това по особено неприятен начин. В рамките на следващата седмица още тридесет популации отказаха да използват Бюрото, а до края на годината това сториха практически всички нечовешки популации в галактиката.

Но Малоу беше хвърлил част от сърцето си в проекта и нямаше никакво намерение да вдига ръце. Една от първите му акции беше на Лодин XI, където успя да се срещне с планетните лидери.

— Имам пълна представа за причините ви — започна той. — Но не мога да кажа дали те са основателни или не просто защото не съм политик. Аз съм архитект и мога да ви предложа една уникална сграда, за която в близкото минало дори не бяхме в състояние да мечтаем…

Вие твърдите, че искате да живеете в разбирателство с хората и да бъдете равнопоставени с тях. С проектираната от мен сграда имате всички шансове да постигнете това. В нея всички раси ще бъдат равнопоставени, отношенията между тях ще бъдат кристално ясни. Ще постигнем тъй желаното хармонично сътрудничество по простата причина, че друг път няма. Ако не успеем, цялата галактика ще разбере, че това е едно напълно неосъществимо начинание. Може би ще се окаже, че фактическото състояние на нещата е именно такова, но тази сграда ни дава уникалния шанс да се опитаме…

Лодинитите го изслушаха учтиво, а след това отклониха предложението му също така учтиво…

Следващата цел на обиколката му бяха близнаците Канфор.

— Поне не използвайте този благороден проект като символ на вашата ненавист към Човека — примоли се той. — Има други, чисто политически начини да изразите своето отношение. Не плащайте данъци, не приемайте губернатор човек, не позволявайте на Общността да държи военни бази на вашите луни. Но дайте шанс на Бюрото. То е последната надежда за обединяване на народите, населяващи галактиката.

Канфоритите с дюдюкане го прогониха от залата. Когато пристигна на Просион II с нейното инсектоидно население, Малоу вече беше сменил тактиката си.

— Животът ви несъмнено стана по-добър — започна той. — Аз не по-малко от вас съм възмутен от действията на Флотата тук, изпратена по нареждане на Вестолиан. Това обаче не оправдава решението ви да се оттеглите напълно от обществения живот, от общогалактическата култура. Елате и заемете своето място в Бюрото. Докажете, че сте по-добри от нас! Ще имате всички шансове да го сторите. Ще разполагате с всички съоръжения, ще ви бъде предложен пълен комфорт. А ако искате да свалите системата на Общността, какво по-добро място за тази цел от Бюрото, където ще имате възможност за бърз контакт с представителите на всички раси, които мислят като вас.

Вероятно, поради инсектоидната си структура просионците изобщо не виждаха смисъла в строителството на Бюрото. Те не питаеха лоши чувства към хората, унищоженото от Вестолиан население на планетата им отдавна се беше възпроизвело. Но отношение към сегашния проблем просто нямаха. Защо трябва да се пътува чак до Делурос? — питаха се те. И там ще ядем и пием, както го правим тук…

Следващата спирка на Малоу беше Домар, но там изобщо не му позволиха да слезе от кораба. Домарианците бяха от редкия за галактиката вид екстрасенси и ясновидци и предварително знаеха всичко, което искаше да им каже видният архитект. Отхвърлиха идеите му с пълно единодушие, а и с известно основание. За какво им е на телепатите физически контакт с други раси?

На Терацан за пръв път почувства, че има някакви шансове за успех.

— Народът на Терацан е известен в галактиката с огромните и внушителни жилищни комплекси в своите градове. По тази причина вие по-добре от всички бихте разбрали защо се строи Бюрото и с каква цел трябва да се използва. Изоставянето на архитектурен паметник от подобен тип несъмнено би граничило с престъпление. Аз съм убеден, че вие няма да го бойкотирате!

Оказа се, че отново греши. Изкуството на терацаните се оказа твърде нефункционално. Планетата им беше покрита с огромни и блестящи архитектурни творения, чието практическо приложение се изчерпваше единствено със съзерцанието.

Обитателите на Алдебаран XIII реагираха на визитата му толкова бурно, че се наложи да се върне на кораба под въоръжена охрана. Местните жители бяха убедени, че Човекът строи сградата на Бюрото с единствената цел да успокои гузната си съвест.

На Гама Лепорис IV се срещна с акватични създания, които никога не бяха влизали в конфликт с Човека, нито пък той беше правил опити да ги експлоатира. По тази причина те нямаха повод за враждебно отношение към него. Облечен в защитен скафандър, Малоу се спусна в морските дълбини за среща с тях.

— Не мога да разбера защо се оттеглихте от проекта — обърна се към слушателите си той. — Нашите народи винаги са поддържали приятелски отношения помежду си. Още повече че поради специфичните условия на живот за акватична раса като вашата би било изключително полезно да осъществи контакт с останалите разумни популации на галактиката. В това отношение Бюрото ви предлага наистина уникални условия. Осигурена ви е подходяща жизнена среда, ще имате на разположение абсолютно всичко, от което се нуждаете — в медицински, социален, религиозен и дори сексуален аспект…

Убеден съм, че ще промените отношението си просто защото няма какво да губите от подобен проект…

Акватичните същества се съгласиха с всичките му доводи. Признаха, че Бюрото наистина ще улесни контактите им с останалите раси, подчертаха, че нямат нищо против Човека, който преди векове ги беше освободил от тиранията на Лем. Но едновременно с това изтъкнаха, че участието им в проекта би се изтълкувало зле от малкото раси, с които поддържат дружески отношения в момента. Всички те са на становището, че човешката раса контролира галактиката с желязна ръка, и акватичните просто не могат да не се съобразяват с този факт. Отново повториха, че личното им мнение за Човека е изключително добро, но не могат да тръгнат срещу настроенията на мнозинството, особено в момент като сегашния… Те нямат нищо против идеята, но физиологически са непригодни за нейната реализация… Тъй че…

Ходът на събитията не се промени. Малоу беше посетил вече двадесетина планети, когато забеляза, че не е единственият емисар на добра воля. На Балок VII го посрещна новината, че Общността е наложила икономически санкции на всички планети, които са се оттеглили от проекта. Това стана в момент, в който местните жители бяха готови да се завърнат, и огорчението на Малоу беше особено силно. Сетите влязоха в открити военни стълкновения с Флотата и се държаха почти месец, преди да бъдат окончателно унищожени…

Провалите следваха един след друг, но строителството на Бюрото не спря нито за миг. Изляха се основите, издигнаха се стотици етажи, включиха се в действие системите за жизнена среда, хранителните лаборатории, медицинските центрове. Огромни товарни кораби пренасяха обзавеждане и оборудване от съответните планети.

Десет години по-късно строителството приключи. Върху скалистата повърхност на Делурос IV се издигна огромен блестящ комплекс, който се виждаше от стотици и хиляди мили разстояние. Висок километри, той функционираше безупречно, а външните му стени бяха покрити с прекрасни пана, отразяващи най-доброто от изкуството на отделните раси.

Издигаше се и нищо повече… Един блестящ, но безполезен паметник на човешкото могъщество и недомислие, едно творение, което се оказа прекалено напредничаво не само за извънземните популации, но и за самата човешка раса. Населението на галактиката просто не беше дорасло за него…

В нощта преди откриването Малоу се напи толкова жестоко, че го държа цяла седмица. Когато най-сетне изтрезня, той си подаде оставката и напусна системата Делурос. Отвори архитектурно бюро на планетата Делта Скоти II, която отстоеше на четиридесет хиляди светлинни години, и забогатя от проектирането на евтини и удобни жилища за авантюристите, които я бяха колонизирали…

21. Колекционерите

„… Общността навлиза в период на дълбоки сътресения, основен дълг на планетарните губернатори е да държат под контрол собствените си популации.

Тези хора, които трябва да защитават интересите на Общността сред своите собствени популации, са наистина забележителни. Най-велик сред тях е Зелимунд (6888–6970 г. от Н. Л.), който освен безспорните си политически качества, е и основател на Музея за антични оръжия на Делурос VIII…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

(В „Произход и история на разумните видове“ не са открити сведения нито за Зелимунд и неговата фантастична колекция, нито за други колекционери).

Губернаторският пост има своите предимства дори когато седиш върху буре с барут като Мирзам X, мислеше си Зелимунд. Преди всичко, защото в днешно време всички планети с извънземна популация са бурета с барут, а Мирзам X все пак е малко по-голяма от останалите и управлението й носи съответно малко повече престиж. Освен това местните мразят човешкия род толкова страстно и открито, че той почти не контактуваше с тях.

А имаше и колекция.

Човекът винаги е изпитвал вътрешната необходимост да събира разни неща, да ги подрежда около себе си. Може би тя е интелектуализирана проява на древния териториален инстинкт, може би не… Зелимунд я наричаше „плъхска нужда“, макар че нито един представител на този отдавна унищожен животински вид не е фетишизирал своята мания до степента, в която го върши Човекът. Нещо вътре в него го караше не само да се гордее с колекцията си, но и да изготвя подробни списъци (по азбучен, тематичен и аритметичен ред) на предметите, които иска да притежава, както и на тези, които вече бяха негова собственост. Това не беше точно алчност, тъй като повечето колекционери изразходват огромни парични средства и време за събиране на предмети (или по-скоро на поредица или серия от предмети), при това такива, които за обикновените хора нямат никаква стойност…

С течение на времето, измервано в хилядолетия и еони, колекционерството става все по-тясно специализирано и изтънчено, подобно на всички останали човешки дейности. Преди време човекът е бил в състояние да тегли чертата под съвкупността от всички научни открия на своята епоха, но когато расата му напуска родното гнездо и се устремява към галактиката, той, независимо от тясната си специализация вече не може да обхване дори частица от любимата си тема и безвъзвратно губи чувството си за истински Ренесанс. Колекциите стават все по-специализирани. Все още е възможно да се събере цялото творчество на писател или художник, пълната колекция пощенски марки на дадена планета за отделен период от нейната история. Но да събереш всички литературни творби от даден жанр или всички марки от даден период на галактическата история е просто невъзможно…

Това обаче не пречи на Човека да се отдава на радостта от притежанието, на стремежа да притежава максимално пълна колекция от едни или други предмети, успели да възбудят алчността или въображението му. И той продължава да колекционира, независимо дали става въпрос за марки и банкноти, шедьоври на изкуството или напълно лишени от стойност вещи…

Но малцина вършеха това с умението, страстта и постоянството на настоящия губернатор на Мирзам X. Контактите му с военните се изчерпваха единствено с караула, който охраняваше частната му резиденция, но по неизвестни и за самия него причини още на младини беше решил, че най-прекрасното нещо на света е да изучаваш и колекционираш огнестрелните оръжия на извънземните. Производството и притежанието на подобни оръжия беше забранено в момента на създаването на Общността, но това направи тяхното издирване и притежание още по-желано, още по-вълнуващо…

Започна с пистолети от близнаците Канфор и Лодин XI, произведени в ерата на Демокрацията. Колекцията му стабилно нарастваше, експонатите в нея отразяваха все по-голям брой исторически епохи. Репутацията му на най-голям познавач на оръжията от последния период на Демокрацията непрекъснато растеше и се утвърждаваше. Често го канеха да определи автентичността на един или друг тип оръжие от този период. Личната му колекция на Делурос VIII беше под формата на постоянна изложба, завещана на Общността след смъртта му. Приблизителната й оценка възлизаше на около 22 милиона кредита, но подобно на всички колекции нейната стойност беше определена по-скоро емоционално, отколкото финансово. По простата причина, че нито един експонат никога нямаше да бъде предложен за продажба…

Но някои експонати можеха да бъдат обект на търговска размяна и именно това беше причината, поради която днес бюрото му беше разчистено още в ранния следобед, а в душата му се трупаше нетърпение от предстоящата среща с Барос Дурмин — един добре известен търговец на антични оръжия, който май беше попаднал на невероятно ценна колекция… Очевидно изпитал сериозни трудности с пласмента, Дурмин беше предложил размяна вместо обичайната продажба в брой. Зелимунд все още нямаше представа какво точно предлага търговецът, но той обикновено се занимаваше само със скъпи и ценни вещи. По тази причина губернаторът реши да им хвърли едно око.

Едър мъж с огромни лапи и дълбок гръден глас, Дурмин скоро се появи в кабинета на Зелимунд. Двамата му помощници носеха голям, изпъстрен с орнаменти дървен сандък.

— Здравей, Барос — изправи се Зелимунд. — Каква е тази фантастична според твоите твърдения находка?

— Трябва да я видиш с очите си, за да повярваш, губернаторе — отвърна Дурмин и направи знак на помощниците си. — Хайде, момчета, вдигайте капака!

Мъжете отключиха катинарите и отвориха сандъка. Зелимунд правеше опити да не проявява прекалено любопитство и изчака Дурмин да извади някакъв предмет, увит в тънка като паяжина торанийска коприна. Опаковката бе махната, а оръжието премина в ръцете на губернатора.

— Лазерен пистолет — промърмори той, вдигна го към светлината и добави: — От ранния период на Демокрацията или не… По-скоро от късния период на Републиката… Ръчна изработка, издържа около четири минути без презареждане. Размерите на спусъчния механизъм и ръкохватката отговарят приблизително на човешката длан… Това ме кара да мисля, че е изработен на Емра IV, а може би и на Лем… — Помълча известно време, после поклати глава: — Не, не може да е от Лем, там никога не са произвеждали лазерни оръжия… Следователно остава Емра… Добра изработка, изглежда почти нов. — Погледът му се премести върху лицето на Дурмин. — Какво друго носиш?

Търговецът му подаде друго оръжие.

— Каква красота! — възкликна Зелимунд. — Просто невероятно! — Ръцете му поеха оръжието внимателно, сякаш беше изработено от крехък кристал. — Ръчен гранатомет! В цялата ми колекция има само един подобен екземпляр. Излизат от мода още в ранния период на Демокрацията, но никой не знае защо… Едно малко, ала изключително смъртоносно оръжие. Откъде си го взел, Барос?

— Съжалявам, но това е професионална тайна — ухили се Дурмин.

Зелимунд кимна с глава. Зададе въпроса без надеждата, че ще получи отговор.

Следващите няколко часа изминаха в разглеждане на останалите седемнадесет оръжия. Възхищаваше се на изработката, като едновременно с това определяше пазарната им цена. Състоянието им беше безупречно — сякаш бяха напуснали фабриката едва сутринта. Подвижните части бяха добре смазани, металът блестеше, ръкохватките и дулата бяха гладки като стъкло. Всички бяха използвани от емрани — твърде близка до Човека раса, и по тази причина конструкцията им беше съвсем подходяща, основаваща се на захващане с три или четири пръста плюс къс палец…

— Какво искаш за всичко това? — попита най-сетне Зелимунд.

— Губернаторе, ако трябва да назова някаква цена, тя несъмнено ще бъде около половин милион кредита — отвърна Дурмин. — Но аз вече те предупредих, че стоката не се продава за пари в брой, а е предназначена за размяна. Бих обмислил евентуалното ти предложение за атомното оръдие от Дорадус IV, което е изложено в твоята колекция на Делурос, плюс две ръчни оръжия от ранната епоха на Републиката, за предпочитане от Торкуал и Просион III…

— За оръдието забрави — изгледа го твърдо Зелимунд. — За него би трябвало да предложиш два пъти по-богата колекция от тази…

— Може да се уреди — кимна Дурмин. — Това тук е само част от стоката…

— Тогава ти предлагам да донесеш останалата част утре сутринта, след което ще обсъдим размяната.

— Става — съгласи се търговецът. — Разполагам с още четиринадесет парчета.

— Значи ще направим сделката — усмихна се губернаторът. — Междувременно можеш да оставиш сандъка си тук… Ще го охранявам строго, имаш личните ми гаранции.

Дурмин се поколеба за момент, после кимна и напусна кабинета, следван от помощниците си.

Зелимунд вечеря късно, после направи опит да се развлече с някаква видеопрограма. Но мислите му постоянно бягаха обратно към кабинета, където остана колекцията. В крайна сметка не издържа и отиде да разгледа оръжията още веднъж. Освободи охраната, затвори вратата след себе си и внимателно положи оръжията върху плота на масивното бюро.

Окончателната му преценка беше, че три категорично се принадлежали на емрани, други четири бяха съмнителни. Останалите твърдо не бяха емрански, по-вероятно са принадлежали на близки до тях раси. Недоумение будеше фактът, че са били изровени от едно и също място. Но това в крайна сметка си беше грижа на Дурмин, неговата беше да ги притежава…

А това не подлежеше на съмнение — оръжията щяха да бъдат негови. Оценката на Дурмин беше леко занижена, тъй като според собствените му изчисления колекцията струваше малко над 750 000 кредита. А след утрешната добавка цената със сигурност ще се удвои…

Отпусна се в стола и отправи нежен поглед към блестящите оръжия. Представи си как ще изглеждат върху изложбените рафтове на Делурос VIII и душата му потръпна от удоволствие. Каква находка! Откровено казано, той дори не беше мечтал да открие такава богата колекция ръчни оръжия, датиращи от края на Републиката и ранните години на Демокрацията. А оръдието винаги може да бъде заменено с друго, освен това той никога не беше го обичал особено. Негова слабост бяха ръчните оръжия, а тази колекция тук беше истинска манна небесна, изпратена от неизвестен, но благосклонен към слабостта му Бог…

Протегна ръка, пое един от гранатометите и се зае да го изследва. Оръжието беше балансирано великолепно, а реставрацията на Дурмин — просто невероятна. Върху метала нямаше абсолютно никакви следи от износване, подвижните части блестяха като нови, без никаква корозия.

Зае се да го разглобява, възхищавайки се на майсторската ръка на производителя. Това съвсем не беше музейна рядкост, а истинско бойно оръжие, създадено с единствената цел да убива. Една малка, но мощна машина за унищожение…

Забеляза, че е оставил отпечатъци върху ръкохватката, и извади мека кърпа от най-горното чекмедже на писалището. Избърса и дулото, след което понечи да го сглоби. Тогава видя тънкия слой барутен прашец.

Нещо не беше наред. Това оръжие беше произведено преди няколко хилядолетия, последното му почистване е било максимум преди седмица. Следователно не би трябвало да носи следи от барут…

Внимателно го положи върху бюрото и заби поглед в него. Беше достатъчно запознат с процеса на оръжейна реставрация, за да бъде сигурен, че в него барут липсва под каквато и да била форма. А това тук беше барут… Нищожно малко количество, което не можеше да се усети нито чрез вкуса, нито чрез обонянието, но все пак барут…

Защо? Гранатометът положително не е бил употребяван по предназначение. Един заряд от него беше достатъчен да срине страничната стена на сграда с размерите на губернаторската резиденция.

Повика охраната и им възложи необичайна задача: да проверят дали е имало някакви въоръжени въстания след войната на сетите с Общността по повод злополучната сграда на Бюрото за извънземни отношения. Отговор получи за броени минути: имало е известни вълнения на близнаците Канфор и още дузина по-отдалечени планети, но те бързо са били потушени.

Следващите два часа използва, за да уточни маршрутите на Дурмин през последната година. Оказа се, че търговецът е пътувал много, но кракът му не беше стъпвал на нито една от планетите, включени в списъка на бунтовете.

И от това се наложи заключението, че в тази работа има нещо. Нещо далеч по-значително, отколкото изглежда на пръв поглед…

Преди всичко то означаваше, че предстоят нови неприятности с извънземните. На второ място идваше заключението, че онзи, който е доставил оръжията на Дурмин, разполага с богата огнева мощ. В противен случай никога не би му продал толкова много бройки, независимо от цената, която му се предлага… Оттук пък следваше, че макар и въоръжени сравнително добре, извънземните все пак са принудени да използват оръжие отпреди седем хилядолетия, част от което положително има нужда от ремонт…

Всичко това наведе губернатора на нови мисли. Преди всичко се запита за какво му е на Дурмин дорадузианското атомно оръдие… Стойността му далеч не отговаряше на стойността на ръчните оръжия, особено когато става въпрос за колекционерска размяна. Но за един контрабандист на оръжие нещата стоят съвсем различно: клиентите му несъмнено биха дали стотици ръчни оръжия, за да получат насреща едно оръдие с огромна унищожителна мощ. А двата пистолета, които Дурмин иска в добавка към оръдието? Вероятно те ще бъдат неговата комисиона от сделката. Една съвсем нелоша комисиона, призна пред себе си Зелимунд. Защото стойността им беше приблизително 35 000 кредита.

Тръсна глава и се зае да разглобява останалите оръжия. Бавно и внимателно, едно по едно… За лазерните пистолети не можеше да каже нищо, но единадесет от огнестрелните оръжия носеха определени следи от скорошна употреба. Вероятно са показали дефекти и бунтовниците са решили да се отърват от тях…

Но дефектни или не, те бяха прекрасни екземпляри, истински шедьоври на древните оръжейни майстори. Какъв фурор ще предизвикат в музея, Господи! Там ще отидат всички, с изключение на лазерния пистолет от времето на Републиката. Той ще остане тук, в кабинета, херметично запечатан в стъклен шкаф. Отдолу може би ще трябва да се постави малка бронзова табелка, върху която да се опишат основните характеристики на оръжието.

Прогони мечтите си с енергично разтърсване на глава. Сега главната задача беше да открие къде са бунтовниците, с какви сили разполагат и кога възнамеряват да се мобилизират.

Събраната информация ще изпрати в Плаващото кралство и ако нещата се развият добре, вероятно ще може да очаква значително повишение на заплатата.

Проблемът обаче беше там, че той нямаше нужда от пари, а от предмети, за които да харчи пари. Като например тези оръжия от периода на Републиката или Демокрацията…

Прибра колекцията, извика охраната и се оттегли в спалнята си. Сънят го споходи бавно, събуди се все така разтревожен.

Отказа закуската и отново се върна в кабинета. Оръжията си бяха там, по-прекрасни отвсякога. Докосваше ги едно по едно, в душата му нахлуваше съжаление. Колко са красиви, по дяволите!

Хрумна му мисълта да арестува Дурмин в момента на появата му, а оръжията да конфискува като веществени доказателства. Но това означаваше да ги предаде на съда и никога повече да не ги види. После си представи, че ликвидира както търговеца, така и помощниците му, но това би било напълно непрактично.

Не, ще трябва да действа последователно. Колекция или не, на първо място винаги трябва да бъде лоялността към Общността.

Това съвсем не означаваше, че Общността се нуждае от неговата помощ и лоялност. Какво в крайна сметка би могла да направи една планета, дори и отлично въоръжена, срещу обединената мощ на почти два милиона свята? Ще бъде смазана, цялата операция ще отнеме времето на една обикновена наказателна акция. Оръдието, разбира се, би могло да направи големи пакости, но то винаги може да бъде неутрализирано, преди да го поеме Дурмин. За целта ще е достатъчно да се демонтират спусъчните механизми и толкоз. Несъмнено народ, който е реставрирал по наистина блестящ начин оръжията върху писалището, ще съумее да поправи и едно атомно оръдие, но вероятността да не се справи със сложните механизми на тази техника никак не е малка… Поне Зелимунд предпочиташе да мисли така.

Освен това в галактиката се наблюдаваше общо нарастване на напрежението. Партньорите на Дурмин едва ли са единствените бунтовно настроени извънземни, които трупат оръжие от векове насам и с нетърпение чакат деня, когато ще скочат срещу своите потисници. Разкриването им няма да промени нищо, по всяка вероятност изобщо няма да разколебае другите, които подготвят въстание.

Съществуват поне хиляда извънземни раси, които рано или късно ще се вдигнат на бой срещу хегемонията на Човека. Но колекцията на Зелимунд е само една, а шансът да бъде обогатена с тези прекрасни екземпляри върху бюрото едва ли ще се повтори. Освен това днес, във времето на светкавичните междузвездни комуникации, шансовете на извънземните да съхранят арсенала си след удара на Флотата са практически нулеви. От всичко това следваше, че предаването на Дурмин ще бъде един напълно безполезен акт, един погрешно насочен благороден жест…

Взе в ръце гранатомета и нежно го погали. Той все още беше у него, когато се появи Дурмин с още един сандък.

— Това са останалите екземпляри — рече търговецът и започна да ги подрежда върху бюрото.

Зелимунд се зае да ги оглежда един по един, после изведнъж застина.

— Нима това е същото, за което го вземам? — тихо попита той.

— Надявам се да ти хареса, губернаторе — отвърна с широка усмивка Дурмин.

— Пистолет от XXVII земен век! — прошепна със страхопочитание Зелимунд и колебливо протегна ръка да докосне уникалния предмет. — Виждал съм само една-две рисунки на подобно нещо!…

— Красив е, нали? — попита Дурмин. Зелимунд мълчаливо кимна.

— Зная, че колекционираш извънземни оръжия — подхвърли търговецът. — Но когато се появи нещо от тоя сорт… Считай го за подарък от мен. Само мисълта за него ми даде кураж да поискам оръдието…

Зелимунд спря тежък поглед върху лицето му, после усети как очите му неволно се връщат на уникалния пистолет.

— Имаш го — прошепна той.

Секунди по-късно вече излъскваше новото си притежание, забравил напълно за галактиката, която както винаги се беше заела да трупа оръжия за масово унищожение.

22. Бунтовниците

„… В края на хилядолетието Човекът бавно се изправи срещу най-сериозното предизвикателство към хегемонията му в галактиката. Колкото и странно да звучи, то идваше не само от подчинените извънземни раси, но и от редица негови събратя, към които се беше отнесъл несправедливо.

Един от най-известните предатели беше Лоран Бейрд — бивш флотски офицер, който по известни само нему причини се превърна в…“

„Човекът — дванадесет хилядолетия успехи“

„… Съюзът между двама от най-проницателните представители на мислещия свят — Брастилиъс от Канфор VII (6977–7202 г. от Н. Л.) и Лоран Бейрд от Алдебаран X (6955–7020 г. от Н. Л.), води до първата и решителна стъпка към свалянето не само на Монархията, но и на цялата власт на Човека в галактиката. Макар и представители на два враждебни свята, тези мъже все пак успяват да изградят съюз, основаващ се на приятелство и взаимно доверие, а това води до…“

„Произход и история на разумните видове“, том IX

Всичко отиваше по дяволите.

Кастор V отказа да влезе в Общността, така постъпиха и още петдесетина планети, чиито правителства видимо се колебаеха. На всичкото отгоре редица от граничните планети денонсираха договорите си и направиха опит да отхвърлят управлението на Общността. Не успяха, разбира се, но отделните прояви на бунт се потушаваха все по-трудно и по-трудно…

После дойде шокът. Спика VI — огромната планета корабостроителница, населена единствено от човешки същества, обяви своята независимост. Изненадано и притиснато до стената, Плаващото кралство реагира по единствения възможен начин — със сила. Жителите на Спика се сражаваха храбро, до последния човек. Когато кратката, но кръвопролитна война приключи, върху повърхността на някога високоиндустриализираната планета останаха да лежат труповете на повече от два милиона човешки същества.

— Проблемът е там, че никой не си прави труда да организира проклетите бунтове, да ги координира по наистина ефективен начин — промърмори Бейрд.

Събеседникът му от другата страна масата дълго го гледа, после въздъхна и поклати глава:

— За каква координация говориш? В случая имаме работа с поне хиляда извънземни популации плюс значителен брой хора, свързани единствено от общата си омраза към Плаващото кралство и Делурос. Те никога не са работили заедно, не са си вярвали, не са се сражавали срещу общ враг. Каква е причината да го сторят сега? Или нека разгледаме проблема от друг ъгъл… Ти си Човек. Кой здравомислещ представител на Канфор, Лодин или Емран ще ти се довери?

— Разбирам какво искаш да кажеш, Джанис — мрачно се усмихна Бейрд. — Но в крайна сметка ще трябва да ми се доверят, както и аз на тях…

— Точно пък ти… — погледна го с недоверие Джанис.

— Да, точно аз — отвърна Бейрд. — Ще им се доверя, след като това се налага… Именно по тази причина те потърсих. Ти си търговец и имаш добри контакти с проклетите създания на Канфор VII. Ще можеш ли да ми уредиш среща с някой от нелегалните им ръководители?

— Предполагам — вдигна рамене Джанис. — Но защо точно Канфор? Защо не избереш някоя друга раса, без тежка петхилядолетна история на робство и потисничество? Раса, чиито представители няма да искат да те ликвидират в мига, в който се появиш?

— Защото на близнаците Канфор се намират най-изявените лидери на извънземните раси и ние се нуждаем от тяхната помощ за сваляне на омразната тирания.

— „Ние“? — погледна го с любопитство Джанис. — Би ли обяснил кого по-точно представляваш?

— Тази информация ще запазя за канфоритите — присви очи Бейрд.

— Да считам ли, че не заслужавам твоето доверие?

— Колкото по-малко знаеш, толкова по-малки ще са неприятностите ти, когато — не дай, Боже — покривът се срути върху главите ни… — Бейрд плъзна по масата дебела пачка банкноти и подхвърли: — Стигат ли?

Джанис сведе поглед към парите, после бавно кимна:

— Предполагам, че срещата ще стане на някоя от граничните планети… Те с положителност няма да приемат предложената от теб територия, а и ти едва ли би отлетял за системата Канфор…

— Напротив — тръсна глава Бейрд. — Искам да разберат, че намеренията ми са сериозни.

— Тогава какво ще кажеш за Канфор III? — вдигна глава Джанис. — Така няма да изглежда, че си капитулирал веднага…

— Не! — отсече Бейрд. — Срещата трябва да се проведе на един от близнаците. Канфор VI или Канфор VII — за мен това е без значение!

— Все едно, че виждам некролога ти — вдигна рамене Джанис.

Точно тук търговецът греши, въздъхна в себе си Бейрд дълго след като остана сам. Некролог ще има, но той ще бъде некрологът на Общността. Вероятно няма да се появи нито утре, нито догодина, нито дори след век… Но началото ще бъде поставено…

Няколко дни по-късно Джанис се обади. За негова огромна изненада канфоритите бяха приели срещата. Двамата трябва да отлетят за Канфор VI, където Джанис ще остави Бейрд пред точно определена сграда и ще се оттегли. За обратно пътуване не се споменаваше нищо — според Джанис един твърде многозначителен факт. Но това не разколеба решимостта на Бейрд, който веднага прие поставените условия.

Никога досега не беше посещавал системата Канфор и с изненада откри, че около космодрума на Канфор VI не се виждат никакви постройки. Познаваше добре хилядолетната история на планетите близнаци и очакваше да ги завари кипящи от живот.

— Не бива да се заблуждаваш — разсея учудването му Джанис. — Животът на Канфор VI е почти изцяло под земята. Вероятно защото им е омръзнало да възстановяват градовете си след поредната ни наказателна експедиция. Ситуацията на Канфор VII е почти идентична. През последните няколко столетия цената на подземните имения стигна до небето. Колкото по-дълбоко е подобно имение, толкова по-скъпо струва… На повърхността са останали да живеят само най-бедните и това е напълно умишлено…

— Как така? — попита Бейрд.

— По този начин Общността е доволна и нехайна… Доволна, защото онези части на планетите, до които има достъп, изглеждат тихи и спокойни, напълно лишени от средства за насилие. А нехайна, защото това, което вижда на повърхността, съвсем не предизвиква респект… — След тези думи Джанис отвори люка на търговския кораб и заслиза по стълбичката. На пистата ги чакаше превозно средство без прозорци.

— Задейства се дистанционно — поясни търговецът. — Никой не може да наднича вътре, така шансовете от случаен инцидент намаляват…

— Как оцеляваш в своя бизнес? — изрази недоумение Бейрд.

— Имаш предвид физически, а не финансово, нали? — усмихна се Джанис. — Просто никога не напускам повърхността, а контактите си осъществявам от посолството…

Влязоха в превозното средство, което рязко потегли. След няколко минути пътуване сред червеникавата пустош започнаха продължително спускане под ъгъл от 45 градуса. Носът на превозното средство зае хоризонтално положение едва когато бяха на около шест километра под повърхността по приблизителните изчисления на Бейрд. Впуснаха се в нещо като плетеница от тесни улички, вероятно за да го объркат и да не му позволят да запомни обратния път. Най-сетне спряха и вратите автоматично се отвориха. Намираха се пред просторна сграда, чиято архитектура нямаше нищо общо с човешката.

— Аз трябва да остана тук — рече Джанис. — Предполагам, че ще се наложи да чакам, докато свършиш с тях, или обратното…

Бейрд кимна и излезе навън. Канфорити не се виждаха никъде и той бавно се насочи към единствената врата наблизо. Натисна бравата и влезе в малко затъмнено помещение. Ключалката зад гърба му изщрака. В дъното стоеше един от местните жители. Беше типичен представител на своята раса: висок и изключително слаб, с голяма топчеста глава, украсена с малки тъмни очички и широка, подобна на хобот уста. Макар и хуманоид, той беше съвсем различен от човеците.

— Ти си Бейрд — обади се съществото, окачило на гърдите си устройство за синхронен превод.

— Да — рече Бейрз. — А ти кой си?

— Аз съм Брастилиъс.

— Приятно ми е да се запознаем.

— Наистина ли? — попита Брастилиъс. Бейрд кимна и се огледа:

— Къде са останалите?

— Кои?

— Останах с впечатлението, че ще се срещна с лидерите на вашата съпротива.

— Упълномощен съм да говоря от тяхно име — поясни Брастилиъс.

— Добре — вдигна рамене Бейрд. — Тогава да се залавяме за работа.

— За каква работа става въпрос?

— Мисля, че знаеш за каква, иначе нямаше да си тук — изгледа го Бейрд. — Но аз нямам нищо против да изясня нещата още веднъж — моята работа е да сваля режима на Общността.

— Защо един Човек се бори срещу друг Човек, когато галактиката е пълна с нечовеци от различни раси, които вие убивате с удоволствие?

— Действията на моето правителство и одобрението на моята раса са различни неща — поясни Бейрд.

— Дали наистина е така? — изрази съмнение Брастилиъс. — Ти ползваш доста от привилегиите на своето правителство. Не можеш да говориш моя език, нито пък аз твоя… Но електронен преводач ползвам аз, а не ти…

— Бях предупреден да не нося абсолютно нищо — обясни Бейрд.

— Точно така, нищо — кимна Брастилиъс. — Нищо, освен желанието да се срещнеш с канфорит. Но сега, след като това желание вече е факт, искам да те попитам знаеш ли коя е моята родна планета — Канфор VI или Канфор VII?

— Има ли някаква разлика? — отвърна с въпрос Бейрд.

— Проблемът засяга само две страни. Канфор VI и Канфор VII са едната от тях, нима трябва да имам предпочитания?

— Умен и дипломатичен отговор — кимна Брастилиъс.

— Аз съм роден на Канфор VII и признавам, че това е без значение. Човекът винаги е едната страна, другата са всички останали раси.

— Определен човек — поправи го Бейрд.

— Не отговори на въпроса ми — защо би искал да ни помогнеш?

— Защото значителна част от човешката раса счита режима на Общността толкова непоносим, колкото го считате и вие. Нашата икономика е нестабилна, нашата култура е в окаяно състояние, нашите амбиции се потискат и насочват в погрешна посока.

— Разкажи ми нещо повече за вашите амбиции — рече Брастилиъс. — Човекът винаги е проявявал алчност по отношение на другите светове. Защо трябва да повярвам, че ти не желаеш да завладееш моят свят?

— Човекът има по-благородни амбиции от завоеванията на други светове — отвърна Бейрд.

— А не е ли странно, че все още не ги е проявил въпреки хилядолетната си история?

— Не съм тук, за да оправдавам останалите — твърдо рече Бейрд. — Моите цели са насочени към бъдещето. Вие искате да свалите Плаващото кралство, същото искам и аз. Вие не можете да го сторите сами, аз също… Но ако обединим усилията си, положително, ще разклатим чашата…

— Да допуснем, че ще се получат достатъчно силни вълни за отнасянето на Общността — кимна Брастилиъс. — Какво ще правите след това?

— И аз мога да ви задам същия въпрос — рече Бейрд. — Но ако Общността бъде свалена, Човекът ще се окаже практически безпомощен в морето от разумен живот на галактиката, доста от расите, които я населяват, с удоволствие ще уредят старите си сметки с него…

— Концепцията за възмездие е чужда на повечето нечовешки популации — излъга Брастилиъс. — Според мен Човекът няма от какво да се страхува след падането на Общността.

— Аз от своя страна мога да ви уверя, че хората, които представлявам, не проявяват склонност да се обръщат срещу съюзниците си — отвърна Бейрд.

— Срещу кого тогава ще се обърнат? — попита канфоритът. — Човекът винаги се обръща срещу някого…

— Управлението на човешката раса ще е достатъчно сложно начинание — поклати глава Бейрд. — Вече владеем доста голяма част от галактиката, повече не ни трябва…

— А кой ще застане начело на този филантропичен нов ред? Ти ли?

— Признавам, че са ми минавали подобни мисли…

— Подобни мисли са нереалистични — отсече Брастилиъс. — Вероятно ще можем да нанесем болезнен удар на Общността, но той ще бъде възможен далеч след нашата смърт, може би след векове, може би след хилядолетия…

— Което означава, че нямаме време за губене — твърдо рече Бейрд. — Защо не сложим картите си на масата?

— Не мога да разбера този идиоматичен израз въпреки помощта на електронния преводач — отвърна Брастилиъс.

— Той означава, че е настъпило време да бъдем откровени един с друг — поясни Бейрд. — Ще започна аз, тъй като добре забелязвам твоето недоверие. Благодарение на своите лични контакти във Флотата аз мога да разчитам на армия от около дванадесет милиона души плюс два милиона кораба със съответното количество оръжие. Те ще бъдат разпределени в отделни бойни единици, като никоя от тях няма да надхвърля 5% от общото количество. Ще бъдат разпръснати из цялата галактика и това ще попречи на Общността да обедини своите сили. Сега искам да зная колко планети контролирате вие и над колко други упражнявате влияние…

— Интересно — проточи Брастилиъс. — За своите сили използваш бройка отделни същества и кораби, а от мен искаш да говоря за цели планети…

— И в двата случая имам предвид бойни единици със стратегическо значение — поясни Бейрд. — Напълно разбирам (вероятно ти също), че в момента нито моите хора, нито вашите извънземни армии могат да свалят режима на Общността. Но една добре подготвена серия от нападения и въстания несъмнено ще вдъхнат надежди и у други хора и извънземни популации… Те постепенно ще се убедят, че начинанието ни може да се увенчае с успех…

— Защо биха се присъединили към теб и други Човеци? — попита Брастилиъс. — Какво би ги накарало да се откажат от господстващото си положение?

— Човеците винаги вземат страната на победителите — отвърна Бейрд. — Те няма да имат чувството, че се отказват от някакви привилегии, тъй като ще са убедени, че свалят една непопулярна форма на управление. Ето защо повтарям: върху колко планети се простира вашето влияние?

— Върху три хиляди, а може би и малко повече — отвърна Брастилиъс.

— „Може би“ не ни върши работа — поклати глава Бейрд. — Операцията трябва да бъде изпипана до последния детайл. Всеки бунт, независимо дали е организиран вътре във Флотата или на някоя извънземна планета, трябва да бъде осъществен не само спонтанно, но и по начин, който максимално да затрудни действията на Флотата. Не е задължително бунтовете да бъдат непременно свързани с открити бойни действия, тъй като това би довело до пълното унищожение на първите и съответното разколебаване на останалите… С какъв тип оръжия разполагате?

Канфоритът прилежно изброи собствения си арсенал, след което направи приблизителна оценка и на оръжията, които притежават другите извънземни популации. Бейрд беше изненадан от доброто въоръжение на евентуалните си съюзници, но не каза нищо. В крайна сметка това улесняваше собствената му задача.

— Това, което направи днес, едва ли ще получи висока оценка от историята на човешката цивилизация — отбеляза Брастилиъс, след като уточниха широките граници на общата си стратегия.

— Ако победим, аз ще напиша тази история — усмихна се Бейрд. — А ако претърпим поражение, някой друг ще свали диктатурата на Общността… И в този случай мястото ми в историята ще бъде осигурено, тъй като ще бъда считан за пророк… А какво ще пише за теб във вашата история, ако бъдем разбити?

— Нашата история се пише вече почти цяло хилядолетие — отвърна Брастилиъс. — Но все още не е настъпило подходящото време за нейното публикуване…

За миг Бейрд изпита чувството, че е захапал прекалено голям залък, после се овладя и сви рамене. Извънземните няма да създават проблеми, рече си той. Техните армии ще бъдат авангард в предстоящите сражения за векове напред, а в случай че проявят прекалено големи претенции след падането на Общността… Хм… В такъв случай Човекът ще си припомни как трябва да се справя с тях…

Брастилиъс гледаше Човека срещу себе си, в душата му също се прокрадваше съмнение. Човекът си е Човек, едва ли нещо може да го промени… После и той сви рамене. Временният съюз е необходимо зло — нито повече, нито по-малко. Рано или късно ще настъпи времето за преразпределение на властта в галактиката. Защо тогава да пречи на някои Човеци, които искат това време да настъпи по-рано? Нали в крайна сметка те се бият срещу представителите на собствената си раса?

Уговориха серия от нови срещи, на които щяха да бъдат обсъдени и най-дребните условия на предстоящите операции. След което, за пръв път в историята на галактиката, Човек и извънземно си стиснаха ръцете, подпечатвайки по този начин братския си съюз.

Но и двамата тайно кръстосаха пръсти зад гърба си.

Седемнадесето хилядолетие
Анархията

23. Археолозите

„… Империята на Човека започна да се разпада, но останалите раси не проявиха желание да сформират централен орган на властта. Така в галактиката се възцари анархията…

Седемнадесетото хилядолетие от Н. Л. бележи нов етап в развитието на човешката раса. Лишена от военна и икономическа власт, тя се насочва към по-мирни начинания. Отново се пробужда интерес към расовите корени на разумните видове — Земята и първите колонии стават обект на изследване за огромна армия археолози. Най-известно име сред тях е Брийс, която е родена на Белтар III, а трудовете и се четат дори днес…“

„Произход и история на разумните видове“, том IX

Брийс стоеше на Земята и се питаше къде са се стопили десетките и стотици столетия.

Земята все още не бе напълно опустяла, човешката раса все още не беше стигнала прага на изчезването си. Но някога могъщият разумен вид се беше сгромолясал, при това отвисоко!

Човекът беше стигнал толкова далеч, че му трябваха хилядолетия, за да загуби своето превъзходство над останалите раси, своята власт и благосъстояние. На практика все още съществуваха негови еднолични притежания: системата Делурос: няколко лъскави, но призрачни и напълно изоставени планети…, Сириус V, чиито граници бяха свити до такава степен, че цялата система се побираше в рамките на един голям град; Калибан — един все още жив и действащ анахронизъм, чиито механизми бяха готови да чакат цяла вечност, за да регистрират придвижването на мъртва преди векове и отдавна забравена Флота; Плаващото кралство, чиито имперски дворци бяха превърнати във фабрики, напълно лишено от смисъл, оперативни възможности и обречено да се рее от една система към друга докато не бъде стопено от могъщото привличане на някоя нова звезда; колониите Капелан и Денебиан; около четири хиляди откъснати една от друга планети, сред които фигурираше и добрата стара Земя…

След разпадането на Общността, или Монархията, редица разумни раси започнаха да предявяват своите права и да отнемат от Човека късчета от хилядолетните му завоевания. Повечето от тях проявяваха пълно безразличие по отношение на това, което им е дал или отнел той, но имаше и стотици други (водещо място, сред които заемат канфоритите, лодинитите и емраните), които проявяваха достатъчно настоятелност, за да увлекат останалите и да ги пробудят от летаргията. Бавно и постепенно, с търпението на Йов и умението на Грат, те започнаха да изтласкват Човека от водещите му позиции, принудиха го да се оттегля на самотни планети, забраниха му достъп до една или друга система, национализираха заводи и фабрики, разрушиха научни институти и учебни заведения…

Свикнал да се бори при всички обстоятелства, Човекът нямаше никакво намерение да се предава без бой. В началото загубите му бяха минимални, но той вече бе преминал апогея на своето могъщество, държал в ръцете си цялата галактика. И единственият възможен път беше надолу… Изминава го така, както е вървял и нагоре: драска със зъби и нокти, брани се отчаяно, блъфира и лъже… В отделни случаи проявява благородство и варварство, чиято интензивност принуждава галактиката да се пита дали е Бог, или безмилостен убиец, пръкнал се от деветия кръг на ада…

Не, Човекът не може да бъде представител на една от онези разумни раси, които влизат в учебниците по история, за да бъдат забравени. Той е нещо по-специално, по-различно… Брийс беше твърдо убедена в това. Няма друга раса, способна на човешката щедрост, идеализъм и всепоглъщащ стремеж за движение напред; няма раса, която може да проявява човешката дребнавост, животинска жестокост и безчестие… В каквито и грехове да е виновен, Човекът си остава уникален във Вселената… Именно затова Брийс беше тук, на родната му планета, трепереше под ледените струи на пороя и въпреки това беше твърдо решена да открие какво е вдъхнало живот на тази странна и несъмнено интелигентна маймуна, какво я беше превърнало в най-блестящото разумно същество на галактиката и едновременно с това в най-големия злодей, какво я бе накарало да обърне взор към звездите и да отправи открито предизвикателство към Съдбата…

Стоеше неподвижно в сгъстяващия се мрак, сред пуста равнинна местност, която хилядолетия по-рано се беше наричала „парк Серенгети“. Оголената земя, простираща се между все още живописния кратер на вулкана Нгоронгоро и пресъхналото езеро Виктория, е била свидетел на цялата човешка история преди обитателите на планетата да тръгнат към звездите. Тук Човекът се бе родил, тук беше открил колелото и тоягата, тук се беше научил да пали огъня… Тук беше изпитал жалост към себе си, изправен безпомощен и гол срещу легендарния лъв с черна грива, тук беше продал себеподобните си в робство… Първата и Четвъртата световни войни са се водили на достатъчно обширни територии в посока юг и югоизток, за да превърнат и Серенгети в бойно поле. Тук, шестстотин години преди началото на Галактическата ера, Човекът беше унищожил последните си съперници в усвояването на природата и пак тук, един век по-късно, са били проведени първите експерименти по изстрелването на космически кораби, задвижвани от тахио-тяга…

Сега Серенгети отново беше самотен и пуст, обрасъл в дълбока трева, обграден от хилави дръвчета и трънаци, скрил в пазвата си останки от човешката история на възраст милиони години…

Едно добро място за търсене на липсващите отговори…

Брийс въздъхна, обърна се и тръгна към палатката си. Утре дъждът сигурно ще спре и тя ще започне своите разкопки и маркировки, педантично отбелязвайки в дневника всичко, което би могло да представлява интерес… И може би ще има късмет…

Зад гърба й се разнесе остро пропукване на съчки, тя подскочи и рязко извърна глава:

— Кой е там?

— Видях лагера и си позволих да се отбия — прозвуча хладен и спокоен глас, придобил металически оттенъци от електронния преводач.

— Кой си ти? — попита тя, присвивайки очи по посока на неясната фигура.

— Казвам се Милнор, принадлежа към расата Рин, която обитава луната Кормонос на системата Атрия.

Брийс продължаваше да напряга очи и най-сетне успя да различи фигурата на пришелеца. Беше хуманоид, малко по-широкоплещест и мускулест от обикновен човек, със зеленикава кожа. Тялото му беше голо и доста окосмено, на рамото му висеше нещо като раница. Микрофонът на електронния преводач беше прикрепен с ремък около издатина, която би трябвало да бъде брадичка. Нямаше нито маска, нито шлем — факт, който доказваше, че диша без проблеми в земната атмосфера.

— Аз съм Брийс, от човешката раса — представи се тя.

— Какво търсиш тук?

— Аз съм археолог — отвърна Милнор. — На Земята съм вече седемнадесет години, правя разкопки, изследвам все още здрави сгради, дори интервюирам хората, които все още се срещат на тази забравена планета… В Серенгети съм от два месеца, за присъствието на втори лагер научих от роботите си. И реших да се отбия, просто за да те попитам какво търсиш тук…

— Имам право да бъда тук — отвърна Брийс. — Дори повече от теб…

— Не отричам това — кимна Милнор. — И веднага ще те предупредя, че съм напълно аполитичен, интересувам се единствено от своята работа. Ако ти пречи моето присъствие тук, аз съм готов да преместя базата си веднага…

— Няма нужда — отвърна Брийс, обзета от леко чувство за вина. — Аз съм напълно миролюбива, освен това сме колеги…

— Надявах се, че е така — кимна представителят на Рин.

— Все пак реших да проверя как стоят нещата, надявам се това да не те е засегнало… Ще ми позволиш ли да попитам какво тук е пробудило професионалния ти интерес?

— О, все още не зная — отвърна Брийс. — Просто ми се струва, че това е едно приятно място за живеене…

— Опирайки се на познанията си за Човека и разкопките, които съм направил на Земята, аз съм склонен да мисля, че би трябвало да жадуваш за компанията на себеподобните си…

— Повечето хора биха се чувствали така — кимна Брийс.

— А ти?

— Не. Аз съм по-различна.

Устата на извънземното се разтегли в нещо, което би трябвало да е усмивка. После усмивката рязко се стопи, а в гласа му се появи смущение:

— В случай, че търсиш самотата, аз…

— Не се притеснявай, твоето присъствие изобщо не ме смущава — побърза да го увери Брийс. — Дори напротив, ще ми бъде интересно да разменя мисли с колега-археолог от друга планета…

— Отлично — отново се усмихна пришелецът. — Нали няма да се обидиш, ако преди това поема малко храна? Организмът ми е устроен така, че трябва да се храня поне пет-шест пъти на ден.

— Остава ли ти време за работа? — усмихна се Брийс.

— Да, защото не спя — отвърна Милнор. — Ще позволиш ли да повикам един от своите роботи?

— Разбира се — кимна Брийс и миг по-късно пред тях се появи робот, който на външен вид почти не се отличаваше от господаря си. В ръцете му се поклащаше малък контейнер.

— Зеленчуци — поясни извънземното. — Мога да се оттегля, в случай, че не искаш да гледаш как се храня…

— Храни се спокойно — отвърна Брийс, а очите й с любопитство започнаха да опипват робота: — Каква великолепна машина! Роботиката наистина е достигнала съвършенство, което граничи с изкуство…

— Така е — кимна Милнор. — Тя е създадена от Човека, но по неизвестни причини вашата раса отказва да се възползва от предимствата й… Защо?

— Просто защото предпочитаме да вършим нещата сами — отвърна Брийс.

— Вярно — съгласи се Милнор. — Човекът никога не предлага помощ, но и не търси такава… Много любопитна раса!

— Какво те накара да отделиш толкова много време за нейното изучаване? — попита Брийс.

— Фактът, че куп разумни видове искат да воюват с вас, но никой не си прави труда да ви разбере…

— Благодаря за отношението — кимна Брийс. — А ти успя ли да ни разбереш?

— Много труден въпрос — въздъхна Милнор.

— Защо да е труден?

— Защото колкото повече се запознавам с твоята раса, толкова по-трудно я разбирам.

— Добре дошъл в клуба — засмя се горчиво Брийс.

— Може би ще ме осветлиш по някои въпроси — погледна я с надежда Милнор. Или поне така й се стори, тъй като електронния преводач предаваше думите му напълно безизразно.

— Ще се опитам — кимна тя. — Но не очаквай кой знае какво, тъй като и аз се чудя на много неща…

— Занимава ме един твърде любопитен факт — започна Милнор и двамата изведнъж се превърнаха в колеги-професионалисти, забравили за различния си произход. — Малко са разумните видове в галактиката, които прибягват до религията, макар че у доста от тях съществува понятието Божество. Докато при Човека положението е различно: той използва религията и нейните догми, при това по стотици различни начини. В болшинството религиозни догми на Човека са заложени онези разумни етически директиви, които стават база на гражданското право не само на Земята, но и на цялата галактика… В допълнение на това изтъкнатите идоли на човешката религия като Исус и Буда винаги са проповядвали обич и търпимост към околните…

— Пропускаш Мойсей, който според преданието е взел меча от ръката на Бога и е посякъл египтяните — подхвърли Брийс.

— Но и той не е позволявал на своя народ да води война, нали? — контрира Милнор. — Простосмъртните получават Десетте божи заповеди именно от Мойсей, затова имам такъв въпрос: защо, след като човешкият род разполага с високоморални и етични лидери и когато наруши Божиите предписания е заплашен от вечно проклятие, той все пак не се развива миролюбиво и спокойно, възприемайки Божественото прозрение? Разбира се, има и такива примери на поведение, но те са изключително редки… Можеш ли да отговориш на този въпрос от човешка гледна точка?

— Вероятно не — въздъхна Брийс. — Този въпрос не е по силите на нито един археолог…

— А коя наука би могла да му отговори?

— Може би антропологията, психологията, а дори и философията… Във всеки случай отговорът не е еднозначен. Преди всичко, защото Човекът е бил месоядно. И до днес си е такъв, макар че предпочита да се нарича „всеядно“. Условията на древната Земя са били такива, че Човекът или трябвало да развие физически невъзможни качества (като например увеличение на силата и ловкостта си в геометрична прогресия), или да се превърне в мислещо същество. Но еволюцията изисква предварително наличие на подходящи условия. В случая те са представлявали нуждата от физически еквивалент на силата, необходима на Човека за убиването на животните, които му помагат да оцелее. Така се раждат оръжията. Много хора са склонни да вярват, че именно оттук започва човешката история…

— Но може и да не е така — отбеляза Милнор. — Защото Човекът съвсем не е единственото мислещо месоядно в галактиката.

— Вярно е — кимна Брийс. — Предупредих те, че това е само част от отговора, само едно от условията, повлияли върху развитието на човешката раса.

— А религията, а благородните философски учения, създадени от Човека?

— Религията е духовна патерица, но и духовно оръжие. В качеството си на патерица тя предлага всеобхватен отговор на необяснимото, докато за далновидни мъже като Мойсей тя е могъщо оръжие, с чиято помощ те налагат своите възгледи, представяйки ги за Божия повеля.

— Това го разбирам — кимна Милнор. — Но къде се къса нишката?

— Трудно е да се каже. Всяка стъпка по пътя на прогреса превръща поредната глава от библията в безобидна поезия. С откриването на авиацията например, птичките и облаците вече не представляват чудо на природата за нас. Не бих могла да обясня как стоят нещата с етическите системи. Може би с овладяването на галактиката Човекът се е почувствал по-могъщ от Бога и е престанал да зачита етичните норми на земните закони…

— Но той рядко ги е зачитал и докато е бил прикован към Земята — отбеляза Милнор.

— Зная — кимна Брийс. — Вероятно тези закони са били прекалено съвършени, докато сам той е бил далеч от съвършенството. Ако знаех със сигурност, че е така, едва ли щях да съм тук…

— Разбирам — рече Милнор. — Аз може би ще бъда в състояние да те насоча в разкопките, стига да ми обясниш кой период те интересува…

— Много мило от твоя страна, Милнор. Но честно казано, аз не зная откъде да започна. Моята раса загива, отстъпва по всички фронтове, губи всичко ценно, което е притежавала. Искам да зная защо. Искам да зная какво ни е накарало да постигнем всичко това, защо сме имали такива блестящи успехи, защо сме се провалили… Ако ти си в състояние да посочиш една определена точка в галактиката и да кажеш: „Копай там и ще разбереш как Човекът е станал човек“, аз ще ти бъде вечно признателна. Но това е невъзможно, нали?

— Да, за съжаление — въздъхна Милнор.

— В такъв случай ще работя така, както досега — напълно безразборно… — Главата й се извърна към пустата равнина, гърдите й поеха дълбоко чистия, хладен въздух: — Тук, на това място, може би е била Райската градина… Едва ли някога ще разберем защо Човекът е пожелал да я напусне. При това гордо, с вдигната глава, без чувство за вина… Любопитно, нали?

— Ти си доста по-различна от човешките същества, които познавам — промърмори след дълга пауза Милнор.

— Частица от мен съществува във всички тях, валидно е и обратното — рече Брийс. — Аз искам да зная. Не е ли това причината, поради която Човекът е тръгнал по дългия път на своята еволюция?

— Може би — отвърна Милнор. — А може би е друга: жаждата за притежание.

— Напълно възможно — сви рамене Брийс. — Но самата аз, макар и да се срамувам от много лоши постъпки на себеподобните си, изпитвам и чувство на огромна гордост от техните достижения. Прекланям се пред Пионерите, пред Олимпийците, пред Военачалниците… Те вероятно са си пъхали носа там, където не им е работа; с положителност са били груби и безпардонни, но са били победители. И аз се гордея, че съм част от тяхната раса. Може би това чувство е грешно, дори перверзно, но въпреки всичко аз го изпитвам и то ми е приятно!

— Тук не мога да кажа нищо — въздъхна Милнор. — Позволи ми да ти задам един последен въпрос, след което ще те оставя да си почиваш… Да речем, че всичко казано дотук в една или друга степен е вярно… Защо тогава обричаш живота си на изследването на една раса, която по наше общо мнение върви към залеза си? Какво ще спечелиш, ако вникнеш в пороците и добродетелите на човешката раса?

— Лично мен ли имаш предвид?

Извънземното кимна с глава.

— Не съм много сигурна — въздъхна Брийс. — Ако трябва да бъда откровена докрай, бих казала, че върша това, защото съм обидена.

— Обидена ли? — изгледа я с учудване Милнор. — От какво?

— От всички Човеци, живели по време на нашия разцвет. Тогава сме притежавали всичко, но сме допуснали това всичко да ни се изплъзне… По-скоро, те са го допуснали… Може би изпитвам гняв към тях, тъй като са ме лишили от моите права по рождение!…

— Наистина ли? — изгледа я продължително извънземното.

— Всъщност, не знам — въздъхна Брийс. — Може би се чувствам така, защото гледам Серенгети и неволно се чувствам така, както своите прадеди, живели тук преди хилядолетия. Но с една съществена разлика: те са били примитивни и историята е била пред тях, докато за мен историята е вече минало… Тъжно ми е да си представя, че тук няма да расте нищо, освен трева… Нито животни, нито птици, нито Хора…

— Плачеш за отмирането на своята раса — подхвърли Милнор. — Нали подобен израз употребявате вие?

— Не, не плача — тръсна глава Брийс. — Първо искам да разбера как и защо се е случило всичко, необратим ли е бил този процес… Едва след това ще реша трябва ли да проливам сълзи… А сега ще те помоля да ме извиниш, Милнор. Наистина се нуждая от малко сън…

— Разбирам — изправи се извънземното. — Нали няма да се обидиш, ако ти подаря нещо?

— Да ми подариш нещо? — учудено го погледна Брийс.

— Да — кимна той. — Един предмет, който някога е принадлежал на Човека. — Усмихна се на заинтригуваното изражение на лицето й и добави: — Мисля, че ако го подложиш на задълбочено изследване, несъмнено ще откриеш отговор на голяма част от въпросите си…

— Съмнявам се, че подобно нещо може да стане след изследването на един-единствен предмет — поклати глава Брийс.

— При този ще стане — рече Милнор, след което свали торбата от рамото си, пъхна вътре косматата си ръка и започна да тършува. Най-сетне откри това, което търси, внимателно го избърса и й го подаде.

Беше едно просто огледало.

24. Проповедниците

„… Интересът към религията се възобновява някъде към средата на Седемнадесетото галактическо хилядолетие, когато човешката раса е изправена пред реалната опасност от изчезване. Това обаче съвсем не е някогашната земна религия, изпълнена с коварни капани. Новата религия е опростена, целенасочена, съдържаща малко на брой, но ясни и категорични догми. Тя е не толкова религия, колкото етическа доктрина…

Една от загадките около Човека е свързана именно с тази религия. Никой не може да даде отговор на въпроса защо тя просъществува кратко и събира малцина последователи във време, в което хората несъмнено са изпитвали нужда от утехата и закрилата на религиозните догми…“

„Произход и история на разумните видове“, том IX

Селцето беше малко и мръсно, съвсем като останалите — пръснати подобно на язви от проказа по повърхността на Раксар II. Грохнали каменни постройки се издигаха около това, което някога е било централен площад. В средата му стърчаха останките на фонтан, който бездействаше от десетилетия.

Михал вървеше напред, без да се оглежда, стараейки се да не мисли за мръсотията, която ще трябва да отстранява от своята роба. В лявата си ръка държеше няколко книги, а в дясната — бродирана кърпичка, с която час по час бършеше изпотеното си лице. Мечтаеше за пура или лула — изобщо за нещо, което би отклонило мислите му от потискащата жега и мръсотия наоколо. Но в последните години тютюн се намираше рядко, при това на астрономическа цена. И той беше принуден да се раздели с пушенето, но не и с желанието си…

Зад ъгъла на порутена къща надникна личицето на малко момиченце и той се усмихна.

— Ще ми кажеш ли къде да намеря Родат?

Момиченцето избърса сополивият си нос, после мръсното пръстче се насочи към една от съседните сгради. Михал й благодари и тръгна натам. Нямаше врата, на която да почука. След кратко колебание той сви рамене и влезе.

— Ало, има ли някой тук?

— Насам — обади се дрезгав глас от дъното на затъмненото помещение. Михал се насочи към него, махайки с ръце да разпъди насекомите, проникващи свободно през дупките, които някога са били прозорци. Жегата се увеличи, стана почти непоносима. Върху мръсно одеяло, проснато направо на голия под, лежеше съсухрен старец с раздърпана брада, някъде около осемдесетгодишен.

— Аз съм отец Михал — представи се новодошлият, стараейки се да не гледа голата, мършава фигура на домакина.

— Нов, а? — ухили се старецът. — Какво стана с отец Ломил?

— Преместиха го на Спика II — отвърна Михал, а на ум добави: „и извади дяволски късмет…“

— А отец Дегос?

— Умря — отвърна Михал. — Ти ли си Родат? Старецът кимна, после тялото му се разтърси от дълбока кашлица.

— Днес е първият ми ден на Раксар II — добави Михал, след като пристъпът отмина и старецът безпомощно се отпусна на одеялото. — Казаха ми, че… — Гласът му колебливо заглъхна.

— Че умирам, а? — ухили се Родат. — Правилно са ти казали, попе. Какво мога да направя за теб?

— За мен ли?! — смаяно го погледна Михал. — Аз съм тук да облекча твоите страдания, да донеса покой и утеха в… хм… последните ти часове…

— Ще изкарам още три-четири дни, попе — отвърна Родат. — Не бързай толкова с последните часове!

— Разбира се, разбира се — промърмори Михал и се отпусна на пода до стареца. — Ще остана при теб до края…

— Решил си да ме изпратиш както подобава, а?

— По-скоро да те подготвя за явяване пред Създателя — отвърна Михал.

— Кажи Му, че трябва да почака — отново се ухили Родат. — Още не съм готов.

— Не искам да бъда груб, но ми се струва, че поведението ти не е добро… Говорим за Бога, а не за някакъв фермер, който чака да му дойде реда… Говорим за Създателя, който е готов да те прибере обратно в царството си.

Старецът му отправи един втренчен поглед, после извърна глава и се изхрачи на пода.

— Още много има да учиш, попе — изръмжа той. — Аз вярвам в твоя Бог, при това по-дълбоко и по-искрено от теб!

— Тогава Му поискай прошка и ще я получиш — отвърна Михал, питайки се на какъв ли луд е попаднал.

— Прошка ли? — втренчи се в него Родат. — За какво?

— За прегрешенията на Човека към Божиите закони.

— Искрено ли вярваш в това, или само рецитираш предварително назубрени фрази?

— Извинявай, но…

— Не се извинявай — прекъсна го Родат. — След като аз мога да мина без Божията прошка, значи и ти можеш да минеш, без да ми се извиняваш… Май ще е най-добре да си вдигаш чуковете и да продаваш религията си другаде!

— Религията не е за продан! — отвърна с възмущение Михал. — И нейната истина изобщо не се влияе от факта дали ти вярваш в нея, или не! Бог и Неговото съществувание ще останат извън съмнение дори ако нито един от смъртните не вярва в тях!

— Не бъркай Бога с религията, попе — отвърна старецът.

— Бог винаги е бил тук, а религиите са тези, които идват и си отиват…

Михал се наведе и избърса потта от челото му.

— Имаш висока температура — отбеляза той. — Как мога да те накарам да се почувстваш по-добре?

— На първо време ще е достатъчно да си затвориш устата — изръмжа Родат.

— Защо се държиш враждебно с мен? Искам да ти помогна и нищо повече!

— Най-добре ще ми помогнеш като ме оставиш на мира! — троснато отвърна Родат. — Ще ти дам достатъчно ясен сигнал, когато се наканя да хвърля топа, нищо няма да изпуснеш!

Затвори очи и остана така в продължение на няколко минути. Михал извади една от книгите си и започна да му чете на глас. Беше молитва за покаяние.

— Дано го правиш заради себе си — размърда се Родат.

— Нямам нищо против да остана буден, но проклет да бъда, ако помоля за Божията прошка!

— Ще бъдеш проклет, ако не се помолиш за нея! — предупредително рече Михал. — Моля те, позволи ми да ти помогна по единствения начин, който познавам! На теб може и да ти е все едно какво ще стане с душата ти, но за мен не е така!

— Защо? — дрезгаво попита старецът. — Аз например пет пари не давам за твоята душа!

— Защото станах свещеник с единственото желание да помагам на хората — отвърна Михал. — Това е целта на живота ми, това ми доставя наслада…

— Значи си по-голям нещастник и от мен! — отсече Родат и отново затвори очи. След малко дишането му стана равномерно и той заспа.

Отец Михал въздъхна. Всичко му изглеждаше безнадеждно. Този човек нямаше нужда от това, което му се предлага. Но то трябваше да му бъде предложено. Заковал поглед в умиращия, той неволно се запита защо религията стига толкова трудно до сърцата на хората след дългата, шестхилядолетна пауза? Причината за преждевременната и смърт несъмнено се криеше в трупането на фалшиви догми, извисили се чак до небето… В същото време Човекът вървеше напред. Научи се да живее във въздуха и под водата, започна да контролира не само околната среда, но и съдбата си. Този процес се съпътстваше от постепенно отхвърляне на догмите, от ерозия на основните религиозни закони. А когато той докосна звездите и започна да осъществява това, което от хилядолетия се беше приписвало на Бога, с религията беше свършено. Същевременно обаче се оказа, че религията не е само серия от догми и ритуали, а и средство за утеха на потиснатите. Тя им обещаваше възмездие чрез деня на Страшния съд, който ще премахне всяка несправедливост, ще превърне губещите в победители. Подобна утеха нямаше смисъл докато Човекът беше господар на галактиката, но днес времената са други, той отново беше в редиците на губещите…

Този път обаче Човекът отказва да захапе въдицата с предишната готовност, въздъхна Михал. Той пак желае да почита Бога и да се моли, но по свои правила и по свой начин. В краткия си живот Михал се беше сблъсквал с какво ли не: бедност, похот, алчност, гордост, гняв, благородство, безразличие… Единственото нещо, което все още не беше срещал, беше нуждата или желанието на отделния човек да поиска прошка от Бога за всички прегрешения на расата си. Обичта, преклонението и благоговението очевидно присъстваха в душевното състояние на Човека, но там нямаше място за извинението.

Но нима това го прави недостоен за Спасението? В крайна сметка Човекът е такъв, какъвто е бил винаги: вярно на своята природа животно. Тази природа му е дадена от Бога, следователно има смисъл. А Бог обича всичко, което е сътворил. Макар да не градеше въздушни кули, Михал си беше идеалист и твърдо вярваше в своята мисия: да предлага утеха и просветление на нещастните Божии чеда. Мисия, която подлага на изпитание силата на духа му, особено когато Божиите чеда отхвърлят помощта…

Ушите му доловиха някакъв шум, главата му се извърна към вратата. На прага стоеше момиче на 16–17 години е плетена кошница в ръце.

— Умря ли вече? — попита то.

— Какъв груб въпрос, Господи! — въздъхна Михал.

— Практичен и нищо повече — отвърна момичето. — Нося му храна. Няма смисъл да я оставям тук, ако е умрял. Храната и без това не стига…

— Разбирам — кимна Михал, поколеба се за миг, после реши, че тук няма място за извинение. — Той спи…

Момичето остави кошницата до постелята на стареца.

— Казвам се Пилар — представи се то. — Родат ми е чичо.

— Аз съм отец Михал — протегна ръка той.

— О, новият свещеник? Той кимна.

— Отдавна ли сте тук?

— Пристигнах тази сутрин и все още се чудя как търпите подобни условия на живот…

— Никой не ни предлага избор — отвърна момичето.

— Родат със сигурност ще спи още известно време, а аз все още не съм разгледал селото — рече Михал. — Бихте ли ме придружили за една кратка обиколка?

— Добре — съгласи се момичето. — Макар, че едва ли има какво да се разглежда…

Излязоха навън, горещите лъчи на огромното слънце моментално обвиха Михал в душната си мантия. Мизерията наоколо беше невероятна, дори за гето… Какви ли заключения за Човека ще си направи неизвестната все още извънземна раса, която след време ще завладее тази планета?, запита се той. Дали ще открие някакъв признак, от който да стигне до заключението, че това нещастно създание някога е било господар на галактиката? Едва ли…

— Колко време ще останете сред нас, отец Михал? — попита момичето, пробивайки си път сред порутените сгради.

— Докато не ме преместят на друго място — отвърна той. — Което означава може би седмица, може би цял живот…

— Тук работа няма да ви липсва.

— Бих искал да не е така.

— О, нима?

— Свещениците са като лекарите — поясни той. — Ние сме най-щастливи, когато нямаме пациенти…

— Тук това едва ли ще стане — поклати глава момичето. — Империята ни отдавна рухна, господството ни е далечен спомен, днес ни преследват като животни и ни затварят в резервати и гета… Нещата скоро няма да се променят, така че можете да бъде спокоен за своето препитание.

— Ние не се препитаваме от нещастието, а се борим с него — меко отвърна Михал.

— А не се ли чувствате глупаво, когато усетите, че се борите с въздуха? — засмя се тя. — Вие сте като флота, която се разгръща в боен ред, но противник няма… Единствено хора като нас ви създават работа.

— Повярвайте ми, Пилар, бих бил безкрайно щастлив да видя края на бедността и мизерията!

— Какво ще правите тогава?

— Ще възхвалявам Бог за Неговото милосърдие! — отвърна убедено Михал.

— Наистина ли? Тогава сигурно е вярно, че в настоящия момент Го порицавате за всичките ни нещастия!

— Нищо подобно! — тръсна глава Михал. — Моля Го да ни прости за многобройните грехове, натрупани в продължение на хилядолетия… Грехове, за които плащаме днес.

— Ясно — промърмори Пилар.

— Погрешно ли е това според вас?

— Не съм свещеник и не познавам кой знае колко религията — отвърна Пилар. — Но на ваше място бих Го помолила да ни остави на спокойствие. Ако можем, ние ще се изкатерим обратно на върха и без Негова помощ…

— У много хора съществуват подобни настроения и това ме безпокои — въздъхна Михал. — Но след като признавате съществуването на Бога, вие несъмнено ще…

— О, аз вярвам в Бога — прекъсна го Пилар. — Но повече вярвам в Човека.

— Това не е ли безсмислица? — меко попита Михал.

— Огледайте се, отче — отвърна Пилар и махна с ръка към прашните улици и порутените сгради. — Това тук е дело на Бога. А след това си спомнете за Делурос, Калибан, Земята… Те са дело на Човека.

— Вярно е — кимна Михал. — Но Човекът ги е създал благодарение на Бога. Само Бог е в състояние да сътвори един нов свят.

— Но само Човекът може да го използва — възрази Пилар. — Ето защо аз мисля, че тук става въпрос за едно съдружие. Бог създава, ние използваме създаденото… Но напоследък имам чувството, че Бог не си върши работата както трябва…

— Значи трябва да Му поискаме прошка за всичко, с което сме Го обидили!

— Уважавам Бог прекалено много, за да Го лъжа — поклати глава Пилар. — А кажа ли, че съжалявам за стореното от Човека, аз несъмнено ще Го излъжа… Религията е средство за духовно пречистване, отец Михал. Но ако ни тласка към лъжата и измамата, тя вече не действа като опора, а по-скоро ампутира нашите крайници, за да предизвика съчувствието на Бога… Кое божество би си позволило подобна заблуда?

— Никой не иска лъжи от вас, Пилар — рече Михал. — Религията има за цел да улесни духовната ви връзка с Бога. Когато тази връзка е осъзната, молбата за прошка няма да е лъжа…

— А нима вие не изпитвате известно чувство на гордост от всичко, което сме постигнали? — вдигна глава Пилар. — В разцвета на силите си Човекът завладява милиони планети, подчинява Природата. Благодарение на него тази галактика придобива форма и съдържание, придобива смисъл. Защо би трябвало да се срамувам от всичко това?

— Защото сама виждате докъде стигнахме — отвърна Михал.

— Следващият път ще се справим по-добре. Михал сви рамене и рече:

— Май ще е по-добре да се връщаме. Разходката ни продължи повече от четиридесет минути.

През останалата част от деня се редуваха край постелята на Родат. С настъпването на нощта дишането на стареца започна да се затруднява, лявата му ръка се загърчи в спазми. Очите му най-сетне се отвориха.

— Още ли си тук, попе? — попита той.

— Да — тържествено кимна Михал. — И нямам намерение да се отделям от теб.

Старецът промърмори нещо под нос. Нещо, което Михал предпочете да не чува. После тялото му изведнъж се изпъна, сякаш пронизано от остра болка.

— Кураж — прошепна Михал и взе ръката му.

— На теб също — отвърна на пресекулки Родат. — И сили…

— Сили ли?

— Да, попе, ще ти трябват доста сили…

В продължение на няколко минути Михал остана неподвижен, после отново разтвори молитвеника си. Родат обаче му направи знак да мълчи и отправи твърд поглед към сгъстяващия се мрак. Стиснал зъби, той се приготви да се изправи пред Създателя такъв, какъвто би искал да бъде.

Михал затвори молитвеника и въздъхна. Изведнъж изпита ужасното чувство, че ще бъде толериран през останалата част от живота си.

— Мисля, че си прав, старче… — прошепна най-сетне той. — А?

— Пътят на дълга ще бъде дълъг и труден, за преодоляването му ще ми трябват много сили…

25. Пацифистите

(В „Произход и история на разумните видове“ не се споменава нищо за пацифистите).

Огромната зала се запълваше. Наблизо стърчеше високата, излъчваща достойнство фигура на канфорит, до него притеснено се оглеждаше широкоплещест емран; през широката врата тъкмо влизаха пратениците на Лодин XI, Кастор V и Просион III — трима безкрайно различни на външен вид представители на извънземния свят.

В центъра на пъстро облечените създания, пристигнали тук от всички краища на галактиката, стояха и двама Човеци.

— Изглежда ще се радваме на добра посещаемост — рече Липас, по-дребният.

— Това надхвърля и най-смелите ми очаквания — кимна Тоум. — Имаме всички шансове за успех.

Към тях се приближи терониец със замъглено от газообразен хлор лице зад стъклото на скафандъра.

— Къде е вашата делегация? — попита той.

— Не се безпокой, всеки момент ще бъде тук — отвърна Тоум на галактически език.

— Дано — промърмори терониецът и се насочи към група дишащи хлор същества в дъното на залата.

— Защо се бавят? — притеснено попита Липас. — Едва ли можем да протакаме повече…

— Закъсняват само с половин час — ободрително го погледна Тоум. — А и доста от извънземните все още ги няма.

— За тях събранието не е от жизненоважно значение, докато за нас е точно така! — прошепна Липас.

Това беше същността на проблема. Център на вниманието тук беше Човекът; останалите раси, а дори групи от раси, бяха просто декор.

През последното столетие Човекът преживя трудни мигове; трудни дори когато се сравняват с годините от началото на хилядолетието. От четири хиляди, планетите под негов контрол останаха по-малко от петстотин. Военната му мощ, която по времето на Олигархията и Ранната Монархия не подлежеше на никакъв контрол, днес вече беше обект на съвсем точни изчисления: 53 305 бойни кораба, личен състав на армията — малко под 1 милиард, ръчни оръжия — около 17 милиарда броя. Тези цифри все още звучаха внушително, но малко от расите, чиито представители се бяха събрали тук, можеха да им завиждат. Огромното мнозинство притежаваше далеч по-голяма огнева мощ и несравнимо по-добри комуникационни системи.

Икономиката на човешката раса беше претърпяла още по-големи поражения. 368 от всичките 489 планети под човешки контрол се намираха в състояние на тежка депресия, останалите водеха отчаяна битка с пълзящата инфлация. Лишени от средства за издръжка, планетоидите на Делурос VI бяха канибализирани и продадени на извънземни научни институции.

Звездата на Човека залязваше на всички фронтове. Изолираните погроми срещу него отдавна се бяха превърнали в открита унищожителна война, икономическите санкции — в общогалактически бойкот, извънземните раси нарушаваха сключените договори с онази лекота, с която го вършеше Човекът във времето на своята експанзия.

Той се защищаваше както може: с блъф, лукавство, ограничен от обстоятелствата натиск. Но извънземните бяха наблюдавали действията му в течение на хилядолетия и добре знаеха урока си.

Човекът бе принуден да използва сила. Само в една кратка битка, състояла се в околопланетното пространство на Презеп VI, той изгуби половината от зле поддържаната си Флота. Планетата Аристотел беше взривена, а системата Спика — завладяна за по-малко от седмица. Разкъсан и окървавен, но все така неустрашим, Човекът продължаваше да се бие…

Или по-точно, повечето от неговите представители… Защото имаше и такива като Тоум, които ясно разбираха колко безсмислено е да понасят нови и нови удари, унижение след унижение… Той съвсем не проповядваше капитулация, тъй като никой Човек, включително и най-големият пацифист, не познаваше капитулацията. По-скоро беше привърженик на тезата за политическо споразумение с останалите галактически раси, проповядваше я толкова умно и убедително, че скоро създаде цяла партия от свои привърженици. Нейни представители се включиха в предизборната кампания на редица планети — Сириус V, Делта Скоти II, Земята… И навсякъде загубиха. След подходящ интервал от време последователите на Тоум опитаха пак, но отново загубиха…

Твърдо решен да докаже на Човечеството, че пацифизмът е единствената алтернатива на серията от горчиви поражения, които несъмнено ще доведат до унищожението на цялата раса, Тоум пренебрегна волята на своите избиратели и влезе в директен контакт с извънземните.

Отправи им само един въпрос: биха ли участвали в общогалактическа конференция, организирана и финансирана от него?

Извънземните бяха в положението на победител и прекрасно го знаеха. Да, ще участваме, но при определени условия, отговориха те.

Условия?

Първото от тях беше всички делегати да използват електронни преводачи на галактически език, а не на „Теран“, както досега.

Тоум прие.

Конференцията да се проведе на Дорадус IV — планетата, чиято популация беше сред първите, напълно унищожени от Човека. Унищожена по-скоро от неговата небрежност, отколкото от враждебно отношение.

Тоум прие.

Делегацията на Човека трябва да бъде упълномощена да представлява цялата човешка раса. Извънземните имаха достатъчно опит в подписване на договори, които впоследствие Човекът отхвърляше, тъй като те не отговаряха на специфичните интереси на отделни негови представители и групи.

Тоум прие.

Преди конференцията човешката раса трябва да се разоръжи напълно.

На това Тоум отговори, че няма властта да принуди своите сънародници да сложат оръжие. В крайна сметка това е една от основните цели на самата конференция. Но обеща, че членовете на човешката делегация ще пристигнат невъоръжени.

Извънземните се съгласиха с това, макар и с цената на доста умуване и протакане.

В галактиката живееха 13 042 разумни раси, включително човешката. На конференцията не бяха поканени само малка част от тях: инсектоидите, населяващи Просион II, които проявяваха тотално безразличие към международните отношения, както и ихтиоидното население на Гама Лепорис IV, което открай време имаше положително отношение към Човека. Поканени бяха 11 039 раси, приеха 9 844. Делегация обещаха да изпратят дори вазоритите — една странна раса, чиито представители прекарваха живота си в преследване на своето малко червено слънце, поклащайки се на дълги и изключително здрави крака…

На практика Тоум изпита най-големи затруднения с делегацията на собствената си раса. Тя в крайна сметка щеше да е в центъра на вниманието, тъй като от нея се очакваха редица важни отстъпки: разоръжаване, териториални концесии, икономически репарации. Никой от нейните членове не беше склонен на подобни актове. Тоум неуморно повтаряше, че другата алтернатива е унищожението. В крайна сметка Междузвездният съюз на Човека (консервативното правителство, което управляваше по-скоро механично, отколкото ефективно) се съгласи да изпрати свои представители на конференцията.

При определени условия, разбира се. Извънземните трябва да бъдат информирани, че присъствието на Човека не означава нито слабост, нито склонност към капитулация. То трябва да се тълкува като желание за решаване на проблемите по мирен път, а не на бойното поле. Извънземните трябва да са наясно, че макар и с ограничена военна мощ, Човекът няма никакво намерение да се разоръжи до степен, която би го направила беззащитен. Извънземните трябва да разберат, че използването на общогалактически език е временна отстъпка и съвсем не означава промяна в дългогодишната политика на Човека. Извънземните трябва да знаят това, да не си правят илюзии за онова… И тъй нататък, и тъй нататък.

Тоум отстрани онези от условията, които успя, а на извънземните представи списък само на такива, от които Човекът нямаше да отстъпи нито сантиметър. Извънземните приеха част от тях, други отхвърлиха. Тоум съумя да изтръгне съгласието на своите след дълги и изтощителни преговори.

За цялата тази дейност бяха необходими малко повече от три години. Години, през които Човекът изгуби нови седем планети; години, когато Тоум беше на прага на отчаянието почти всеки ден. В крайна сметка успя, датата на конференцията беше насрочена. Изправен в средата на залата, той се усмихна на хуманоидите от делегацията на Емра, кимна на минаващ край него торкуал, направи лек поклон по посока на кристалоидните същества от Атрия.

— Ще се получи! — развълнувано прошепна на помощника си той. — Усещам го с всичките си фибри! Погледни ги, Липас… Те не са жадни за кръв, а искат край на войната не по-малко от нас…

Очите на Липас пробягаха по множеството.

— Възможно е — кимна той. — Преди малко се здрависах с едно от онези създания, които обитават Лептимъс V, и то дори не се намръщи… А само преди две години би хукнало към това, което е еквивалент на нашата тоалетна, за да измие всяка следа от гнусното човешко докосване!

Към Тоум се насочи трикрак пнатианец, към шлема му беше прикачен невероятно сложен уред за синхронни преводи.

— Тук съм вече почти половин ден — тежко промърмори той. — Кога най-сетне ще започне проклетата конференция?

— Очакваме още около осемдесет делегации — отвърна Тоум. — Ще започнем веднага след като пристигнат…

— А вашата делегация? — подозрително го изгледа пнатианецът. — Тя пристигна ли?

— Не — призна Тоум. — Тя е сред тези, които все още очакваме.

Подозрението в очите на трикракия беше все така голямо. Без да каже нито дума, той се обърна и тръгна към групата лодинити наблизо.

Два часа по-късно липсваха само четиринадесет делегации. Към Тоум пристъпи Леролион, водачът на групата от Близнаците Канфор.

— Къде е вашата делегация? — изръмжа той. Дори електронният преводач не успя да прикрие негодуванието му.

— Всеки момент ще е тук — отвърна Тоум. — Не забравяйте, че трябва да пропътуват половината галактика. Няколко часа закъснение са напълно в реда на нещата.

— Мисля, че не можем да отлагаме повече! — отсече Леролион. — Какво пречи да започнем без вашата делегация?

— Как какво? — учудено го погледна Тоум. — Нали причина за тази конференция е именно Човекът?

— Въпреки това е време да започваме — тръсна глава канфоритът, качи се на трибуната и призова делегациите да заемат местата си.

— Уважаеми делегати — започна той. — Аз съм Леролион от планетата Канфор VII и имам честта да обявя настоящата конференция за открита. Преди да започнем дебатите, ще направим проверка на присъстващите.

Едно ниско и почти квадратно създание от Робел пое ролята на служебно лице и започна да чете имената на делегациите. Всички бяха тук, от горещата и прашна Алдебаран II до миниатюрната Зета Писциум IX… Липсваха представители само на шест планети.

— Аз подготвих едно малко встъпително слово — обади се от подиума Леролион. — Слово за дружбата и съгласието… Моля уважаемите присъстващи да не се обиждат, но то не е предназначено за вас, просто защото всички вие сте мои приятели. Подготвих го за една определена раса… — Очите му хвърлиха мълнии по посока на Тоум. — … Раса, от която май очаквах прекалено много…

— Но ако в момента изпитвам разочарование, вината за него си е лично моя — продължи той. — Защото нищо в историята на тази раса не говори, че тя ще изслуша и възприеме думите, които съм подготвил за нея… Тя е раса на варвари, на която предложихме последен шанс да се присъедини към нашата миролюбива общност. Не мога да разбера защо нейната делегация не е сред първите, които пристигнаха тук, изобщо не проумявам защо все още я няма… Но за сметка на това прекрасно зная какъв ще бъде крайният резултат от подобно пренебрежително отношение! — Помълча за момент, после мрачно добави: — Виждам, че Тоум — представител на упоменатата раса, иска думата. Моля…

Канфоритът се върна на мястото си, а Тоум се настани зад микрофона.

— Съзнавам, че повечето от вас споделят чувствата, които изрази Леролион — започна той. — Те са напълно справедливи. Днешните трудности на човешката раса действително произхождат от грешките й в управлението на галактиката, натрупани в продължение на няколко хилядолетия. Именно това е повод за нашата конференция днес. Ние идваме да ви предложим своето разкаяние, своите променени възгледи, своето ново…

— Изобщо не сте дошли — отбеляза един емранец.

— Къде ви е делегацията? — извика домарианецът до него.

— Ще дойде, в това можете да бъдете сигурни — отвърна Тоум. — Независимо от вашето мнение за нас, все пак трябва да ни признаете известна доза разум и чувство за самосъхранение. Нашата делегация ще бъде тук просто защото друга алтернатива няма.

— Тук сте прав — обади се един касторианец. — Друга алтернатива наистина няма.

— Тогава нека проведем един братски диалог — продължи Тоум. — Единственото ми желание е да ви уверя в нашата искреност. Позволете ми отново да дам думата на Леролион от Канфор VII…

Слезе от подиума и се насочи към редицата празни столове, отредени за делегацията на Човека.

— Някакви новини? — попита шепнешком той, привеждайки се към Липас.

Онзи само поклати глава.

— По дяволите, вече е крайно време да се появят! — не издържаха нервите на Тоум.

— А не ти ли минава през ума, че Леролион може да се окаже прав? — погледна го Липас. — И че никаква делегация няма да се появи?

— Трябва да дойдат! — тръсна глава Тоум. — Иначе всичко ще бъде загубено!

Пред микрофона се редуваха представители на различни извънземни общности. Повечето от речите бяха с примирителен тон, няколко бяха неутрални, враждебните се брояха на пръсти. Това продължи няколко часа, през цялото време Тоум се озърташе за делегацията на Човека.

Денят отминаваше, навън се спусна мрак. На подиума отново се изправи Леролион.

— Част от присъстващите тук делегации трябва да се оттеглят, тъй като настъпва времето им за хранене или сън — обяви той. — Но аз съм готов да остана докрай, стига Тоум от човешката раса да продължава да твърди, че нейната делегация ще пристигне…

— Не зная какво ги е забавило, но съм убеден, че ще дойдат — обади се от мястото си Тоум.

— Давам си сметка за психологията на вашата раса, за която една поява тук е крайно унизителна — изгледа го Леролион. — И именно затова съм готов да чакам. Но ако делегацията ви не е тук до изгрев-слънце, аз имам заповед да се прибера у дома, независимо дали конференцията ще продължи…

Заседанието беше закрито.

Залата се опразни, само няколко същества останаха по местата си. Тоум ту се унасяше в сън, ту стреснато поглеждаше към входа. Но делегацията на Човека я нямаше, очите му срещаха погледите единствено на Липас, Леролион и още няколко извънземни.

На разсъмване Леролион си тръгна, последваха го повечето извънземни делегации. Няколко останаха да изчакат до пладне, а пратеникът на Куантос IX издържа чак до мръкване.

После Тоум и Липас останаха съвсем сами.

— Хайде, време е да тръгваме — тихо прошепна дребничкият мъж.

Тоум енергично поклати глава.

— Явно е, че няма да дойдат — настоя Липас.

— Ако искаш, тръгвай — отвърна Тоум. — Аз ще остана, тъй като все някой трябва да ги посрещне.

Липас му отправи продължителен поглед, поклати глава и тръгна към изхода.

— Ще дойдат! — прошепна Тоум, заковал поглед във вратата, през която никой никога вече нямаше да влезе. — Трябва да дойдат!

После се облегна назад и се приготви да чака.

26. Разрушителите

„… Войната за окончателното изтребване на някога гордата човешка раса започва с дълбоко чувство за съжаление и вина. Но тя е единствената възможна алтернатива, тъй като въпреки своето падение и слабост, Човекът продължава да проявява склонност към насилие и кръвопролитие. Само шепа от хилядите разумни видове в галактиката произхождат от месоядни, единствен Човекът обаче остава верен на вродената си кръвожадност…“

„Произход и история на разумните видове“, том IX

Една безименна планета извън галактическия пръстен се превърна в последно убежище за Човека.

По-точно, за един мъж и три жени. Когато се появиха тук бяха далеч повече — стотици, дори хиляди. Но сега всички, с изключение на споменатите четирима, лежаха мъртви около входа на пещерата.

Самата пещера беше дълбока около 60–70 метра, с изключително тесен вход. Жените успяха да се промъкнат през него, но мъжът се заклещи и му трябваха доста усилия, за да се присъедини към тях. Вътре беше тъмно и студено. Въздухът беше наситен с микроскопични прашинки, които пречеха на дишането. Но тук бяха в безопасност, поне до привършването на запасите от храна и вода. С прашинките просто се примириха.

Пещерата се намираше високо върху склона на непристъпна планина, четирите човешки същества се добраха до нея благодарение силата и ловкостта на крайниците си. Нещо, което преследвачите им — краганите, не притежаваха.

Краганите — едри и груби същества, надарени с ограничен разум и лишени от всякакво окосмение — нямаха враждебно отношение към Човека. Но, по подобие на повечето разумни раси, те предпочитаха да са на страната на победителите. А Човекът не фигурираше сред победителите вече векове наред. Империята му се свиваше бавно и постепенно, през последните осемдесет години той изгуби и нейната сърцевина: Калибан, Земята, Делурос VIII, Плаващото кралство… Разбира се, не се предаде без бой, но все пак се предаде… В Безвремието се разтопи всичко, което напомняше за славното му минало.

Бавно и незабележимо Човекът престана да бъде ловец и се превърна в дивеч. Това никак не му хареса. Галактиката се отнасяше с него толкова безмилостно, колкото и той се бе отнасял с нея. Унищожени бяха цели планети, населени с хора. След което дойде ред на ловните експедиции. Шестнадесет Човека успяха да изградят малък купол на Вега IX — планета, която никога не беше имала възможността да поддържа атмосфера и нормални условия за живот. Но усилията на тези хора се оказаха напразни, тъй като една експедиция извънземни ги откри и взриви протонен заряд над лагера им. Други две хиляди бежанци намериха подслон върху една отдавна угаснала звезда в системата Бетелгойз. Но и те бяха унищожени, само няколко часа след засичането им.

Разбира се, Човекът отвръщаше на ударите; Човекът винаги се бие до край. Но дори той беше безсилен, тъй като му липсваха централизираното управление, военното ръководство и добрата организация. В галактиката живееха 13 042 разумни раси и техни мутации. Едва дузина от тях се обявиха против унищожението на Човека, но нито една не му оказа военна подкрепа.

— Все пак се справихме — промърмори мъжът, надничайки през процепа. — Накарахме ги да платят с кръв за всеки завоюван сантиметър…

— А за последните ще платят най-скъпо! — изръмжа една от жените и хвърли поглед към устройството, което въпреки трудностите успяха да довлекат и сглобят в пещерата сред почти непрогледен мрак.

— Не бързай да капитулираш — рече мъжът. — Ние сме последните живи хора. След нас няма да остане нищо.

— Тъй рече „бащата“ на новата раса — обади се иронично втората жена.

— Нека засега се опитаме да продължим живота на старата раса още малко — отвърна мъжът, хвърли поглед към краганите в подножието на планината и добави: — Дявол да ги вземе, изглеждат толкова дебели и дружелюбни!

— Може би ще успеем да се споразумеем с тях — обади се без особен ентусиазъм третата жена.

— Как? — попита първата. — Като им кажем, че съжаляваме, но не сме виновни за това, което са сторили предците ни?

— Не съжаляваме за нищо! — сопнато рече мъжът. — Напротив, гордеем се с това, което сме били! Лично аз съжалявам само за едно: че не съм се родил по време на Републиката, когато за пръв път им показахме на какво сме способни!

— Аз пък предпочитам Монархията — рече втората жена. — Чухте как краганите ни заплашваха на галактически език, нали? На галактически! А някога, не много отдавна, са ползвали само „Теран“ и нищо друго! Всеки краган, дръзнал да се обърне на друг език към Човека, е бил екзекутиран. Бавно, след дълго мъчение! — В очите й се появи жесток блясък.

— Стига фантазии! — обади се третата жена. — Ние сме живи сега и трябва да направим нещо, при това бързо, ако искаме това състояние да продължи!

— Какво предлагаш? — попита мъжът. — Да влезем в бой с двеста дебели краганци, или да задействаме онова проклето нещо… — ръката му махна по посока на устройството, — и да пръснем шибаната планета на късчета!…

— По-добре от перспективата да се предадем без бой — рече първата жена.

— Преди пет години наистина би било по-добре — отвърна мъжът. — Дори и преди три месеца, когато все още не бяха открили колонията на системата Делфини. Но сега е различно. Ние сме последните. Загинем ли, край с човешката раса. Завинаги. Ето защо носим огромна отговорност…

— Пред кого? — попита втората жена. — Ние сме единствените хора на този свят и носим отговорност само пред себе си. Аз съм за това да се бием!

— Нямаш предвид точно бой, нали? — погледна я мъжът. — При бой има победители…

— А ти какво предлагаш? — отвърна жената. — Да стоим в тази дупка докато умрем от глад?

— Не, разбира се. Искам да кажа, че трябва да оцелеем на всяка цена и толкоз… — Скочи на крака, направи няколко крачки напред-назад, после се върна при процепа. — Ето, вижте… Нищо на тази планета не може да ни бъде от полза… Може би ще успея да ги убедя да ни оставят тук, а един от техните кораби да следи поведението ни, за да бъдат сигурни, че няма да поемем към космоса…

— Ти как би постъпил, ако беше на тяхно място? — попита първата жена. — Би ли им позволил да те убедят?

— Не, но…

— Какво „но“?

— Аз съм Човек, а те са крагани — отвърна мъжът.

— Тъкмо в това е проблемът — въздъхна първата жена.

— Какъв знак за примирие използват тези дебелаци? — попита мъжът.

— Ама ти наистина си откачил! — изгледа го първата жена. — Нима ще слезеш да преговаряш с тях?

— Дано не си забравил галактическия език! — язвително подхвърли втората жена. — Защото ако не го знаеш добре и вземеш прекалено да им се кланяш, те няма да разберат, че пред тях стои Човек! Вероятно ще решат, че са открили нов, напълно неизвестен разумен вид!…

Мъжът се изплю на пода, промъкна се през тесния процеп и започна да се спуска по склона. Изпод краката му се отрониха камъни, краганите наскачаха и насочиха оръжията си към него.

— Не стреляйте! — извика той. — Идвам да преговаряме и не нося оръжие!

С изненада установи, че врагът му позволи да приключи със слизането. След около два часа краката му стъпиха на твърда земя.

— Кой е началникът? — попита той струпалите се около него крагани.

— Аз — обади се един, изправил се в непосредствена близост.

— Искам да поговорим — рече мъжът, с мъка потискайки желанието си да премине на „Теран“.

— За какво?

— Да помоля за милост.

— Това ли е всичко? — Ако лицето на това създание беше способно на мимики, то несъмнено би изразило съмнение.

— Не съвсем — отвърна мъжът. — Вероятно знаете, че разполагаме със средство за унищожение на цялата планета.

— Знаем — кимна извънземното.

— Предлагам ви сделка — продължи мъжът. — Вие ще ни оставите тук, живи и здрави. В замяна ще получите възможност да се оттеглите, също така живи и здрави… Ние не желаем да умрем, не изпитваме нужда и да убиваме…

— Не изпитвате желание да убивате, но въпреки това ти идваш тук и ни заплашваш с пълно унищожение — отвърна безизразно краганът. — Нима е чудно, че и ние искаме същото?

— Но ние сме последните! — възкликна мъжът. — Убиете ли ни, това ще бъде краят на човешката раса!

— Да — кимна краганът. По нищо не пролича, че изпитва съжаление от този факт.

— Човекът беше този, който даде живот на галактиката. Ролята ни в историята е прекалено голяма, за да си отидем без следа. Вие положително няма да съжалявате, че сте запазили живота на последните представители на една велика раса…

— А вие запазихте ли други разумни раси? — попита краганът. — Колко от тях унищожихте? Колко планети станаха необитаеми след вашите набези?

— По дяволите, не аз съм сторил това! — отчаяно извика мъжът.

— Но би го сторил, ако те оставим жив — отвърна краганът. — Вече имаш подобни намерения спрямо тази планета.

— Тогава ми предложи алтернатива — примоли се мъжът. — Каквато и да е тя!

— Единствената алтернатива е да не унищожаваш тази планета — спокойно отвърна краганът.

— Тогава ме остави да живея в мир!

— Ти си Човек — отвърна краганът. — Което означава, че просто не можеш да живееш в мир!

— Оставете ни на тази планета като затворници — предложи мъжът. — Унищожете кораба ни, организирайте патрул, който да следи поведението ни.

— Корабът ви вече е унищожен — отвърна краганът. — Никога няма да напуснете това място. Имаш ли да кажеш още нещо?

Мъжът вдигна глава към звездите, мълчаливо се прости с тях и отвърна:

— Не.

— Тогава се връщай при другите. Повече преговори няма да има.

Мъжът се обърна и бавно започна да катери стръмния склон.

— Е, какво стана? — посрещна го втората жена.

— Положението ни не е по-тежко отпреди — отвърна мъжът.

— Какво означава това? — изгледа го тя. — Може би, че не е и по-леко?

— Точно така — отвърна мъжът и очите му пробягаха по вътрешността на пещерата. — За колко време ще ни стигне храната?

— За два дни, ако се храним нормално — отвърна третата жена. — И приблизително за седмица, ако пестим…

— Защо да я пестим? — попита втората жена. — И тъй и тъй ще умрем, нека поне го направим с пълни стомаси.

— Правилно — обади се първата жена. — Гладната смърт не е много приятна…

— Никоя смърт не е приятна — въздъхна мъжът. — Ех, ако тези тъпи крагани имаха поне капка мозък в главите си!

— Да имаха, ама нямат — рече третата жена.

— По дяволите! — възкликна мъжът. — Твърде много сме направили за тази галактика, не може да загиваме по такъв начин! Те спокойно могат да ни спасят. Да превърнат тази планета в зоологическа градина, но да ни оставят живи… Нима това е краят? Имаме прекалено много заслуги, за да свършим в тази мрачна дупка, далеч от всички! Ние сме хора, по дяволите!

— Браво! — изръкопляска втората жена. — Жалко, че не можем да изгравираме тази сентенция на стената!

— Ти можеш да си стоиш тук колкото си искаш и да чакаш смъртта — тръсна глава мъжът. — Но аз мисля, че след като нямаме шанс да живеем, може би си струва да умрем с нещо, което да се запомни…

— С какво? — изсмя се втората жена. — Може би предлагаш да паднем на колене пред наказателния взвод на краганите и да отправим обща молитва към Бога?

— Или да запишем трогателните ти вопли на хартия и да ги пуснем в бутилка с надеждата някой някога да ги открие — обади се третата.

— Я млъквайте! — сряза ги мъжът. — След като ще умираме, трябва да го сторим по достоен начин!

— Каква е достойната смърт за последните представители на една раса? — попита втората жена.

— Във всеки случай тя едва ли има нещо общо с вопли и безполезни брътвежи! — отсече мъжът. — Нима не искате някой да научи, че сме били тук, че в тази пещера е настъпил краят на човешкия род?

— Кой е този някой? — попита втората жена.

— Не зная — въздъхна мъжът. — Просто някой… — Очите му пробягаха по вътрешността на пещерата и се спряха върху устройството. Изправи се и тръгна към него. — Който и да е той, ще бъде сигурен поне в едно: че не сме загинали като добитък на заколение, че сме се борили докрай да съхраним онова, което се е наричало Човек!

Протегна ръка и натисна копчето. Беше фантастично.

Епилог
Петстотин осемдесет и седмо хилядолетие

Отминаха еони… Човекът, или по-скоро съществото, което силно наподобяваше Човек, бавно изпълзя от тинята, разви крайници и пръсти, на ръцете му се появиха палци. Изправи се и насочи поглед към звездите. Виждаше ги за пръв път, но вече знаеше, че един ден те ще му принадлежат…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.